Obsah

- Ozvěny budoucnosti

- Začínáme

- Pionýrské začátky

- Sny a realita

- Vzhůru ke hvězdám

- Otevírání nových oken

- Rok 1957

- ZKP-1 přichází

- Krása reality

- Meteoráři

- Proměnáři

- Šedá sedmdesátá

- Mikuláš Koperník

- Opět se bude stavět

- Velké, velké planetárium

- Nový nádech

- V zajetí kyberpunku

- Konec zlatého století

- Nová mise

- Restart

- Exploratorium přichází

- Digitárium

- Pouhé intermezzo

Ozvěny budoucnosti

Píše se 30. srpen 1948. Brno, jehož ulice jsou stále ještě zdevastované válkou, se teprve vzpamatovává ze svých ztrát. Náměstí Svobody je bombardováním rozříznuto napůl. Město je přikryto černým hávem smutku. Přesto se ale najdou lidé, kteří hledí do budoucnosti s optimismem. Chápou, že je potřeba udělat něco pro to, aby se do ulic vrátila dobrá nálada, a také jednají. Právě dnes je slavnostním výkopem zahájena stavba symbolu mnoha významů, stavba hvězdárny.

Pohled na nekonečnost vesmíru, zprostředkovaný přes čočky profesionálních dalekohledů, nás uvádí v úžas již od roku 1954, kdy byl projekt dokončen holýma rukama patriotů, kteří obětovali svůj čas a pohodlí, aby mohl kouzlo hvězdného nebe ochutnat každý Brňan.

Od toho dne uplynulo již půlstoletí. Kraví hora sama se stala tichým svědkem mnoha lidských vzestupů a pádů. Skrze dalekohledy zde pozorovali zázraky kosmu běžní návštěvníci, ale i špičky mnoha vědeckých oborů. Za tu dobu se hvězdárna změnila, stejně jako samotné město. Stalo se z něj centrum výzkumu a vzdělávání.

Dnes, v roce 2014, není vesmír o nic méně záhadný než kdysi. Pořád přitahuje naši pozornost jako magnet. Hledáme v dalekohledech otázky na naše odpovědi a snažíme se nahlédnout do budoucnosti.

Brno stále žije myšlením a vědou, a já věřím, že tomu tak bude i nadále.

Roman Onderka
primátor města Brna

Romantické pohledy do blízkého i vzdáleného vesmíru? Špičkové projektory? Úžasné dalekohledy? Chytré detektory? Podmanivé pořady? Ceněná architektura? Malebná Kraví hora? Velká přátelství? Korektní profesionalita? Spokojení návštěvníci? Je tohle skutečně brněnská hvězdárna? Možná ano. A možná ne.

Máme diktovat čísla? Počty návštěvníků, průměrné ceny vstupenek, velikost rozpočtu? Předčítat seznam objevů, udělených ocenění, citace odborných publikací? Stovky stran výročních zpráv, bezpočtu vizí a prognóz, studií proveditelnosti? Nebylo by skvělé, kdybychom dopsali rejstřík pojmů či životopisy všech významných hráčů?

Těch lidí přece byly stovky, možná tisíce. Právě jejich odhodlání psalo následující historii. Někteří kolem hvězdárny jenom prošli, pro jiné se stala celoživotním koníčkem, zaměstnáním, anebo jiskřivým nadšením, jemuž neváhali ledacos obětovat. Hodně z nich zmizelo v anonymitě davu, pár i dnes zvučně rezonuje. Malý otisk kroků některých zůstal v Brně, snad i v této knížce.

Děkujeme jim. Bez nich by to tak nedopadlo.

Z hlediska věčnosti vesmíru i našeho poznání.

Nejsme ani na začátku, ani na konci. Prostě jsme se jen letmo ohlédli.

Jiří Dušek
Věnováno všem, kteří mají rádi hvězdy.

Začínáme

Kdy k tomu přesně došlo a proč k tomu došlo, není zřejmé. Každopádně na přelomu 19. a 20. století se astronomie, coby věda zkoumající blízký i vzdálený vesmír, dostala do centra pozornosti běžné veřejnosti. Snad v souvislosti s prudkým rozvojem astronomie, snad díky romantickým představám o obydlených světech živených autory vědecko-fantastických románů, určitě zásluhou rostoucí vzdělanosti a dostatku volného času. Observatoře obývané hrstkou akademiků se začaly otevírat běžným smrtelníkům a dokonce se objevily první lidové hvězdárny. Nadšení laici se odtud na planety a hvězdy nejen dívali, ale dokonce se aktivně zapojovali do nejrůznějších výzkumných aktivit.

Lavina „nákazy“ se spustila a už ji nešlo zastavit. Myšlenka na vybudování moravské metropolitní hvězdárny se objevila krátce po první světové válce. Analogií byl úspěch Československé astronomické společnosti založené v roce 1917, která vydávala populární časopis Říše hvězd, a která také na pražském Petříně otevřela Štefánikovu hvězdárnu. Dlouhou dobu však v Brně chyběli dostatečně zapálení nadšenci.

Teprve v roce 1944 se v Přírodovědeckém klubu – zásluhou gymnaziálního ředitele Aloise Peřiny – zformovala Astronomická sekce, z níž se v září 1946 vyloupla Společnost pro vybudování lidové hvězdárny v zemském hlavním městě Brně. Její ustavující schůze proběhla v pátek 31. května 1946 v aule Filozofické fakulty Masarykovy univerzity a v dalších dnech o ni informovaly snad všechny regionální noviny.

Celou akci podpořil grafický list – pozvánka, rozeslaný všem významným brněnským osobnostem. V provolání se doslova uvádí: Lidová hvězdárna brněnská přispěje k poučení lidu o hvězdném nebi, šířením vědecké pravdy mezi lidem umožní boj proti pověře a pavědě, bude sloužiti k povznesení a k tvoření světového názoru širokých vrstev lidových. … Lidová hvězdárna brněnská by musela býti řešena úměrně k významu Brna jako hlavního města Moravy. Skvělé, byť nedosažitelné vzory lidových hvězdáren a plnění jejich poslání vidíme v SSSR a USA…

Lidová hvězdárna brněnská by vedle poslání kulturně-výchovného plnila i program vědecký. Prozatím máme na mysli nejen astronomickou práci amatérů, která se v Brně čile rozvíjí, ale i práci astronomů z povolání, vědeckou službu meteorologickou a jinou. …

Lidová hvězdárna brněnská bude kromě toho ozdobou a chloubou města, bude zdaleka viditelná, bude přispívati k jeho výstavnosti a rozšíří pověst města daleko přes hranice republiky. Bude památníkem našeho druhého osvobození, vykoupeného krví a utrpením tisíců našich lidí, památníkem národní revoluce doma i za hranicemi, která nám vrátila možnosti kulturního rozvoje.

Nic nebylo ponecháno náhodě – velkou roli hrála publicita, stejně jako politická a ekonomická situace. Mezi čestné členy přípravného výboru společnosti tudíž patřil ministr školství a osvěty Jaroslav Stránský, brněnský biskup Karel Skoupý či generál letectva Ludvík Budín. Samozřejmě, že s ohledem na další vývoj nešlo o příliš taktické rozhodnutí – po převratu v únoru 1948 odešel Jaroslav Stránský do emigrace, nepřijatelným se stal i zástupce kléru.

Společnost na podzim 1948, ve shodě s usnesením krajské konference Komunistické strany Československa v Brně, ale „takticky“ požádala prezidenta republiky Klementa Gottwalda, aby budoucí hvězdárně propůjčil své jméno... takže se pokračovalo dál.

Pionýrské začátky

Faktickými stvořiteli naší hvězdárny byli místní nadšenci, zejména Oto Obůrka, Alois Peřina, Karel Raušal a František Šotola. První z nich využil své tehdejší pozice přednosty kulturního referátu Městského národního výboru (dnes bychom řekli vedoucího odboru kultury Magistrátu města Brna) k prosazení zahájení celého projektu. Druhý se věnoval především propagaci, třetí fotodokumentaci a poslední jmenovaný architektuře.

Pracovní nasazení Oty Obůrky přitom muselo být neuvěřitelné – později se totiž stal našim prvním ředitelem a současně i vyučujícím profesorem deskriptivní geometrie na Vysokém učení technickém v Brně. Takže aby všechno stihnul, musel například v noci diktovat poznámky na magnetofon, ze kterého je vzápětí přepisovala jeho manželka.

Alois Peřina byl profesorem matematiky a fyziky, po několik roků i ředitelem gymnázia na ulici Křenová. Také on byl neuvěřitelně oddaný nejen projektu, ale samotné astronomii. V září 1952, na začátku veřejné přednášky v univerzitní posluchárně, jej postihla mozková mrtvice. Svůj výstup ale dokončil a teprve poté se nechal převést do nemocnice. Už se však nikdy nevrátil do aktivní práce a další vývoj sledoval jen z povzdálí.

Karel Raušal začal svoji kariéru jako právník, z politických důvodů však později vyučoval hru na klavír, především byl ale vynikajícím fotografem, konstruktérem astronomických přístrojů a dle pamětníků i skvělým člověkem. Stavitel František Šotola připravil všechny konstrukční plány zdarma, provedl zaměření terénu a osobně se podílel na stavbě první pozorovatelny, kde prý dohromady strávil přes 9 tisíc hodin! Především těmto čtyřem, ale také všem ostatním podporovatelům, děkujeme za to, že to všechno začalo. Bez nich by nebyla ani tato knížka.

Členové Společnosti pro vybudování lidové hvězdárny obnovili odbornou pozorovatelnu Vysokého učení technického na střeše Stavební fakulty, která byla v průběhu druhé světové války částečně rozkradena a částečně zničena. A samozřejmě vsadili i na osvětu. Nejen, že organizovali přednášky na astronomická témata, ale také propagovali hvězdárnu samotnou – její úkoly, poslání i dopad na všeobecnou vzdělanost. Profesionálové již tehdy byli organizování v Astronomickém ústavu Masarykovy univerzity, ale v tomto podhoubí začali rychle růst noví popularizátoři, amatérští pozorovatelé i budoucí špičkoví vědci.

Současně se velmi intenzivně hledalo nejvhodnější místo budoucí hvězdárny – na Palackého vrchu, Žlutém kopci, v okolí Helgolandu, Červeném kopci a Kraví hoře. Nakonec vyhrály pozemky v místě, které tehdy neslo označení sad Antonia Gramsciho. Pár ovocných stromků po zrušených zahrádkách Kraví hory totiž bylo – jenom po krátkou dobu – pojmenováno podle marxistického teoretika a vůdce italského dělnického hnutí Antonia Gramsciho. Poznamenejme, že nejstarší písemný záznam o „našem kopci“ pochází již z 20. prosince 1346: …et Haiden pistor cum vinea sua in Chueberck sita… – … a Haiden pekař se svou vinicí v Kuhbergu (alias na Kraví hoře).

Důvodů pro volbu Kraví hory bylo hned několik. Návětrná strana kopce poskytovala skvělý výhled i přijatelné pozorovací podmínky, svoji roli samozřejmě hrála dosažitelnost tramvají – už tehdy sem jezdila „čtyřka“. Vyřešeny byly i prostorové nároky – stavební pozemek o výměře 6 500 metrů čtverečních zapůjčilo město Brno. Aby se omezilo proudění horkého vzduchu, měly se zde vysadit další stromy i keře, také byly omezeny budoucí stavby v okolí, které by jinak rušily světlem a kouřem z topení.

Vznikaly též první architektonické návrhy naší budovy, situační náčrt připravil osobně Jindřich Kumpošt, jeden z významných českých architektů první poloviny dvacátého století.

Sny a realita

Je neuvěřitelné prohlížet si více než šest desetiletí staré vizualizace zamýšlené hvězdárny od architekta Františka Šotoly. Podle původních – vskutku velmi smělých – plánů měla na Kraví hoře vzniknout třípatrová budova s kamennými prvky a několika kopulemi. Její součástí měla být meridiánová síň pro přesné určování času a poloh Slunce, planetárium s umělou hvězdnou oblohou, přednáškový sál, časová služba, meteorologická stanice a nezbytné zázemí – například byt 3+1 pro ředitele a 2+1 pro správce. Všemu vévodila otočná kopule o průměru 14 metrů(!) pravděpodobně s obřím dalekohledem. Zcela vážně se také psalo o pozorovatelně pro pasážník, fotografický reflektor, rádioastronomický interferometr se základnou dlouhou dvě stě metrů(!), různých typech slunečních hodin volně přístupných v parku anebo pozorovatelské plošině, snad v podobě rozhledny.

Poválečná ekonomická a politická situace ale ambiciózní představy rychle zredukovala na dvojici skromnějších, zvnějšku identických pozorovatelen s kruhovým, kamenným pláštěm a otočnými kopulemi o průměru sedm metrů. Ostatně tak velká astronomická instituce by zřejmě neměla v Brně ani opodstatnění. Jižní kopule měla být zasvěcena lidové astronomii, počítalo se zde s komentovaným pozorováním i přednáškami, v severní pozorovatelně hodlala odborné projekty realizovat Masarykova univerzita. V praxi se ale aktivity obou pracovišť samozřejmě prolínaly.

Stavební povolení na obě pozorovatelny bylo vydáno v červenci 1948, první výkop základů jižní kopule proběhl 31. srpna 1948. Dnes bychom podobné hnutí označili za občanský aktivismus, v padesátých letech se ale lidé stávali „úderníky“, chodili na brigády, zvyšovali produktivitu práce obrovským pracovním nasazením, lepší organizací a nejrůznějšími zlepšováky. Jak dokládají záznamy bez kladení základního kamene, bez poklepů a slavnostních řečí, zabořily se do skály první špičáky. Příznivé počasí i počáteční nadšení umožnily, aby koncem roku 1948 nad terén vystupovaly okrouhlé stěny obou pozorovatelen. Mimochodem, z jedné takové brigády má Jiří Grygar, dnes známý český popularizátor astronomie, na malíčku pravé ruky jizvu z neopatrného ukládání kamenů.

Už od počátku bylo zřejmé, že se jedná o velmi riskantní projekt. V pokladně společnosti nebylo více než pět tisíc korun, předpokládaný rozpočet byl ale 200krát větší! Gottwaldova lidová hvězdárna se tudíž budovala a rozšiřovala spontánně, svépomocně a často z materiálů „co dům dal“. z kamenolomu v Líšni, Bystrci a Obřanech bylo získáno 120 kubíků stavebního kamene, jenom pro vyrovnání terénu se odkopalo zhruba 1 200 metrů krychlových skály a několika tisíci auty naopak dovezlo 15 tisíc metrů krychlových zeminy. Další stavební materiál – cihly, odpadní roury, staré armovací železo, železné roury, mříže pro dešťové vpustě, železné trubky na zábradlí – pocházel z bouraných domů. Brigádníci v rámci akce Občané budují své město nám ze svého volna věnovali více než padesát tisíc hodin, často si přitom nosili vlastní stavební nářadí – krumpáče, lopaty, vozíky... Peníze se pak dávaly dohromady prostřednictvím iniciativy Kupte cihlu pro hvězdárnu, do které se zapojily základní a střední školy. Pět set kusů po pěti korunách například prodala Marešova dívčí střední škola z brněnské Husovy ulice, dalších tři sta cihel Střední škola chlapecká v Maloměřicích. Částkou 100 tisíc korun přispělo město Brno, ministerstvo informací poslalo rovnou 950 tisíc korun!

Stavbu osobně podpořili nejvyšší brněnští političtí představitelé: jednu říjnovou neděli roku 1948 zde bylo možné potkat předsedu Městského národního výboru Vladimíra Matulu a jeho osobního tajemníka J. Horáka. Dokážete si to dnes představit? Primátor a jeho tajemník jako skutečně pracující brigádníci na staveništi? Ale takové tehdy bylo nadšení!

Hrubá stavba obou hvězdáren byla dokončena již roku 1950, avšak poté došlo ke zdržení výroby otáčivých kopulí v První brněnské strojírně, které představovaly nejkomplikovanější a také nejdražší části celého projektu. Společnost pro vybudování lidové hvězdárny totiž měla původně slíbeno, že kopule postaví brigádnicky jen za uhrazený materiál ve výši 70 tisíc korun. Pak se ale situace poněkud zkomplikovala a První brněnská strojírna požadovala pětkrát tolik! Po dlouhém handrkování se spor sice podařilo vyřešit, ale jak se později ukázalo, nakonec stejně nebyly kopule vyrobeny bezchybně. Díky nepřesně stočené kruhové kolejnici se často zablokovaly, takže v naší pozorovatelně pak pracovníkovi nezbývalo nic jiného, než vylézt na střechu a páčidlem jí pomoci. A nespadnout přitom...

Už se však pozorovalo! Svědčí o tom cirkulář č. 1261 vydaný na jaře 1950 Mezinárodní astronomickou unií, ve kterém jsou uvedeny odhady jasnosti Novy Lacertae 1950 od Jana Sitara, Jaroslava Širokého a Vladimíra Vanýska právě od nás z Brna.

S veřejnou produkcí se na Kraví hoře začalo v létě 1953. První návštěva zaznamenaná v dochované knize exkurzí – v ještě nedostavěné a nezkolaudované hvězdárně – dorazila v pondělí 6. července 1953. Jednalo se o stovku žáků (bohužel nevíme odkud), kterým se věnovali dobrovolníci Bedřich Onderlička a zřejmě Karel Lang.

Na dalších řádcích pak můžeme číst o jiných pořadech, výjimečných návštěvách i jménech jejich průvodců. Na Kraví hoře se přednášelo, pozorovala denní i večerní obloha, bez dalekohledů i s dalekohledy se lidé seznamovali s nejjasnějšími hvězdami a nejnápadnějšími souhvězdími, sledovaly se Měsíc i planety, nahlíželo se do vzdálenějšího vesmíru – na dvojhvězdy, hvězdokupy, mlhoviny i galaxie

Asi tomu chtěla náhoda, ale pro budoucnost naší hvězdárny se stal klíčový astronomický kurz pořádaný na přelomu let 1953 a 1954. Byl o něj obrovský zájem – na úvodní přednášku v chemické posluchárně Přírodovědecké fakulty prý dorazilo na dvě stě posluchačů. Nakonec jej úspěšně absolvovaly hned tři desítky kurzistů, kteří měli nadále touhu se potkávat, dívat se na oblohu a třebas i přispět k výzkumu vesmíru. Nehledě na možnost odreagovat se bez přímého dozoru tehdy čím dál tím rigidnější státní kontroly.

Začala se tak spontánně formovat skupina dobrovolných pozorovatelů, z nichž někteří studovali meteory nebo proměnné hvězdy, jiní pomáhali s večerním provozem (ti se až do dnešních dob označují jako demonstrátoři) anebo propagací astronomie jako takové.

Zajímavé je, že se téměř výhradně jednalo o muže. Teprve později se prý díky Zdeňkovi Kvízovi – budoucími astronomovi na chilské observatoři La Silla či australské Siding Springs – objevilo několik žen, jejichž hlavním zájmem ale zřejmě nebyla odborná pozorování… Zdá se to neuvěřitelné, ale skupina roku 1953/1954 se schází dodnes, i když už aktivně do dění na Kraví hoře nezasahuje.

Pokud bylo pěkné počasí, docházelo večer na Gottwaldovu lidovou hvězdárnu až několik desítek návštěvníků. Třeba 27. května 1954 přišla po 19. hodině skupina patnácti žáků z osmileté školy v Trutnově, jimž František Šotola poskytnul výklad o budování hvězdárny, o dalekohledech a dalších zařízeních. Ve 20 hodin následovala exkurze z patologie Lékařské fakulty, která si pod vedením demonstrátorů Vandy Janové a jejího syna Jiřího Jana prohlédla nejen planety Merkur, Venuši, Jupiter i Saturn, ale také některé dvojhvězdy či hvězdokupu M 13 v souhvězdí Herkula.

Nával byl ve středu 30. června 1954, kdy se na polední pozorování částečného zatmění Slunce shromáždilo asi pět set návštěvníků, kteří pak sledovali průběh celé události na stínítku coelostatu (tj. soustavy čoček a zrcadel otáčejících se za Sluncem) provizorně instalovaném v přilehlém sadu. Ostatně není divu, vždyť bylo zakryto 84 procent disku naší denní hvězdy. Přítomen byl Československý rozhlas i Československý státní film a po zatmění byl v kopuli promítán film Zatmění Slunce 1952 ve Svazu sovětských socialistických republik. Asi bychom měli dodat, že se Svaz sovětských socialistických republik v devadesátých letech rozpadl, dnes je jeho nástupcem Ruská federace.

A pak to šlo rychle. Už v listopadu 1953 rozhodl Městský národní výbor o zřízení kulturně osvětového zařízení – lidové hvězdárny – a zajistil ve svém rozpočtu na další rok nejnutnější finanční prostředky na jeho provoz. Oficiálně svoji činnost nová organizace zahájila 1. ledna 1954. K témuž datu Společnost pro vybudování lidové hvězdárny v Brně odevzdala obě kopule československému státu a de facto zanikla.

Vzhůru ke hvězdám

Ke slavnostnímu otevření naší hvězdárny došlo v sobotu 16. října 1954. Tento den se nejdříve v historické zasedací místnosti Městského národního výboru sešel předseda Josef Kalášek se zástupci lidové správy, vědeckých institucí, vysokých škol, hvězdáren a účastníků konference o stelární astronomii, která právě zasedala v Brně. Pan předseda v proslovu neopomněl vyzdvihnout, jak nové politické zřízení pečuje o vzdělání obyvatelstva, šíření poznatků pokrokové vědy a vytváření vědeckého světového názoru. Přišly také pozdravy z ministerstva kultury, Československé akademie věd a zvlášť srdečně byl přijat dopis, který zaslali horníci z ostravského dolu Hlubina.

Nebylo to ani poprvé, ani naposledy, kdy se do dění na Kraví hoře míchala politika. Je totiž nezbytné připomenout, že i když hvězdárny představovaly ostrůvky alespoň relativní svobody, přeci jen vznikaly v atmosféře studené války, domácích represí a kolektivizace. Nejoddanější stoupenci marxismu-leninismu (např. novinářka a astronomka Luisa Landová-Štychová) dokonce takové instituce považovali za „zbraň“ proti imperialismu a náboženství, zejména Spojeným státům americkým a Vatikánu. Jelikož dialektický materialismus připouštěl pouze existenci nekonečně existující nekonečné hmoty v nekonečně existujícím nekonečném vesmíru, jakékoli úvahy např. o velkém třesku byly nepřípustné a téměř likvidující kariéru i osobní život. Astronomie se dělila na mírovou = sovětskou a válečnou = západní. Hlavním rozhodčím nebyl kritický způsob myšlení, nýbrž výroky Karla Marxe, Bedřicha Engelse, Vladimíra Lenina a Josifa Stalina.

Jakmile 16. října 1954 skončily proslovy na Nové radnici, vydalo se procesí na Kraví horu, aby si prohlédlo novou pozorovatelnu. Počasí bylo příznivé, takže se návštěvníci podívali na stejné objekty, na jaké se díváme dodnes. Třeba na Měsíc, Mars, kulovou hvězdokupu M 13, otevřené hvězdokupy chí a h Persei, galaxii M 31 a dvojhvězdu Albireo. Univerzitní dalekohled pak mířil na Prstencovou mlhovinu a planetární mlhovinu Činka. Výklad zajistil Jiří Grygar, Jiří Jan, Vanda Janová, Zdenko Langer, Bohuslav Pavelka a Karel Pavlů. Vydařený večer ukončila až o půl desáté hustá mlha.

Jak tehdy vlastně vypadala naše hvězdárna? Zvenku tak jak dnes: kopule s jednoduchou přístavbou. Za vchodem byla chodbička – vlevo s dveřmi do pokladny, vpravo se skladem a toaletou. V obou místnostech byla elektrická kamínka a do jejich prostor o rozměrech 1,5x3 metry se tehdy dokázalo namačkat až 14 astronomů! v hlavní rotundě byl velký dalekohled a také telurium, s nímž se demonstroval pohyb Země kolem Slunce, resp. Měsíce kolem Země. Na stěnách viselo několik obrazů vesmírných objektů. Všechno ostatní – lehátka, přikrývky, stativy – se skladovalo ve vlhkém sklepě pod pozorovatelnou.

Základem každé pozorovatelny je samozřejmě technické vybavení. V padesátých letech se profesionálně vyráběné dalekohledy sháněly velmi obtížně. Běžnou praxí tudíž bylo, že si pozorovatelé astronomické přístroje sami stavěli z toho, co se podařilo rozebrat. V naší kopuli měl být provizorně umístěn dalekohled o průměru objektivu 16 centimetrů, který zapůjčil Jaroslav Císař, za války jeden z tajemníků ministra zahraničních věcí Jana Masaryka a pracovník univerzitní observatoře St. Andrews ve Skotsku. Jinak též astronom, básník, diplomat i tlumočník, jenž se stal autorem jména Žvahlav z vlastního překladu knihy Za zrcadlem a co tam Alenka našla.

Už v roce 1954 se ale používal čočkový dalekohled o průměru objektivu 21 cm s ohniskovou vzdáleností 245 cm. Aby díky otáčení Země neutíkaly ze zorného pole hvězdy, byl přístroj vybaven motorkem poháněným závažím. Nijak spolehlivý nebyl, ale nic lepšího tehdy stejně k dispozici nebylo. Pravidelné vytahování závaží a natahování klikou navíc dávalo veřejným pozorováním punc romantiky.

K dispozici byly i přenosné dalekohledy, především velmi kvalitní dělostřelecký binar 10 x 80 a Somet binar 25 x 100. Druhý jmenovaný vznikl po kosmetických úpravách dalekohledu vyráběného za druhé světové války jako součást dálkoměrů pro zaměřování palby ve výzbroji německé Luftwaffe. z válečných přebytků montovala Severočeská Opticko MEchanická Továrna (odtud název Somet) až do padesátých let binary s průměrem objektivu 10 cm a zvětšením 25krát. Jejich cena však odpovídala desetinásobku průměrné měsíční mzdy!

V průběhu druhé poloviny dvacátého století se se Sometem binarem 25 x 100 podařilo objevit řadu komet, používal se ke sledování proměnných hvězd i meteorů, zatmění Slunce i Měsíce, do nedávna přímo na Kraví hoře také k veřejným pozorováním večerní oblohy. Opotřebení, ale také snadná dostupnost astronomické techniky, však v devadesátých letech poslala tento legendární přístroj na zasloužený odpočinek. V našem depozitáři přitom schraňujeme jeden – téměř – kompletní exemplář.

Našim prvním ředitelem se stal Oto Obůrka, jméno Klementa Gottwalda zmizelo a název se ustálil na Oblastní lidová hvězdárna v Brně. Finální cena za stavbu dosáhla 1 969 840 korun ve staré měně, 393 968 korun v nové měně a s ohledem na inflaci asi šest a půl milionu korun v dnešních cenách.

Otevřeno bylo každý jasný večer, v neděli se navíc sledovalo Slunce. Hromadné exkurze se předem objednávaly na telefonickém čísle 51 115, případně večer na čísle 37 454. Jen v roce 1954 dorazilo na Kraví horu 10 698 návštěvníků! Dokonce v kopuli mnohdy postávali posluchači na přednáškách, pro které se nepodařilo dojednat jiný sál, řada akcí se pak konala na chodníku v parku.

Vstupné na hvězdárnu činilo 1 korunu za dospělého, 50 haléřů za dítě a 60 haléřů za jednoho člena hromadné výpravy. Úžasné je, že tento ceník více méně vydržel následujících třicet let! Také vystoupení demonstrátorů byla honorována – dostávali za hodinu od tří do šesti korun. Za stejnou cenu šlo koupit bochník chleba nebo dojet vlakem z Brna do Vyškova, takže se jednalo o docela slušnou brigádu. z dnešního úhlu pohledu bylo pozoruhodné i to, že demonstrátoři pracovali bez jakýchkoli smluv a honorář se jim vyplácel „na dřevo“. Snad si na to finanční úřad už nevzpomene.

Provoz naší hvězdárny zajišťovala hrstka pracovníků na částečný úvazek, kterým pomáhala řada demonstrátorů. I když studenti místních středních a vysokých škol, byli to výjimeční talenti, kteří začínali profesionální vědeckou kariéru. Třeba již zmíněný Jiří Grygar, nebo Luboš Kohoutek, autor katalogu planetárních mlhovin, který se stal nejcitovanějším astronomickým dílem 20. století.

Už v pondělí 8. listopadu 1954 dorazila jedna z nejvýznamnějších návštěv v celých dějinách naší hvězdárny. V ranních hodinách se totiž na Kraví horu přišel podívat Boris Vasilijevič Kukarkin. Ve své době výjimečně slavný sovětský astronom, který mimo jiné založil Všeobecný katalog proměnných hvězd – až do konce dvacátého století základní referenční dílo při zkoumání nejrůznějších typů proměnných hvězd. V letech 1955 až 1961 byl také víceprezidentem Mezinárodní astronomické unie, celosvětově uznávané organizace sdružující několik tisíc profesionálních astronomů.

V listopadu 1954 začaly vycházet tištěné Zprávy Oblastní lidové hvězdárny v Brně, jejichž poslední 74. číslo spatřilo světlo světa za dalších 28 roků. Posílaly se na živelně vznikající hvězdárny a astronomické kroužky po celé jižní Moravě, které informovaly o dění na Kraví hoře i zajímavostech z astronomie a kosmonautiky. Dnes už si může kdokoli vydat cokoli, tehdy ale byla každá potištěná stránka malým vítězstvím – nad úřední mašinérií, technikou i nedostatkem materiálu. Ostatně, v několika případech museli naši vydavatelé vzít za vděk psacími stroji, několika kopíráky a velmi tenkými průklepovými papíry. Význam Zpráv, ale i dalších publikací připravovaných v dalších desetiletích našimi pracovníky, tkví především v tom, že zajišťovaly spojení se světem. V mnoha případech se v nich dokonce objevily cenné odborné články.

Samozřejmě, že svůj vývoj měla i pozorovatelna Astronomického ústavu Masarykovy univerzity, již od počátku profesionální pracoviště odborně kvalifikovaných pracovníků. Prvním vedoucím byl Josef Mohr, kterého lze považovat za zakladatele české stelární astronomie, jeho pokračovateli pak byli Luboš Perek a Vladimír Vanýsek. Právě dle návrhu Luboše Perka a z optiky vybroušené Vilémem Gajduškem zde vznikl zrcadlový dalekohled o průměru objektivu 62 centimetrů a ohniskové vzdálenosti necelé tři metry, který byl až do roku 1967 největším astronomickým dalekohledem na území tehdejšího Československa! Zkušenosti ze stavby tohoto přístroje se navíc zužitkovaly na mnoha dalších amatérských i profesionálních hvězdárnách.

Univerzitní dalekohled – ve spojení s technicky neustále zdokonalovanými detektory – sloužil k přesnému měření jasností hvězd. Celá desetiletí se pak tímto způsobem zkoumaly orbitální parametry zákrytových dvojhvězd, doplněné o další výjimečné systémy jako jsou rekurentní novy či uhlíkové hvězdy. Luboš Perek v sedmdesátých letech nakonec odešel do Organizace spojených národů, kde se podílel na vypracování definice kosmického prostoru, geostacionární dráhy i smlouvy o využití Měsíce výhradně pro mírové účely. Jako jeden z prvních také upozorňoval na nebezpečí spojené s tzv. kosmickým smetím.

Otevírání nových oken

Speciální a obecná teorie relativity, otevírání nových „oken do vesmíru“ v rádiovém, infračerveném, ultrafialovém i rentgenovém oboru elektromagnetického spektra, odvážné teorie o vzniku vesmíru, předpovědi existence exotických těles – to všechno tehdy rýsovalo první komplexní obraz podoby celého vesmíru. Jeho komentování na nejrůznějších přednáškách či během večerních pozorováních samozřejmě vyvolávalo mimořádný zájem veřejnosti o astronomii a stalo se hnacím motorem pro samotné pracovníky a jejich pomocníky.

Nečekaný úspěch například zaznamenala přednáška ing. Krále s názvem o Einsteinově zvláštní theorii relativity (o prostoru a času), na kterou v roce 1956 do chemické posluchárny Přírodovědecké fakulty Masarykovy univerzity dorazilo tři sta návštěvníků. Její pokračování na téma O obecné theorii relativity (křivý prostor) se pak odehrálo rovnou pro pět set osob v sále Domu armády (tehdy i dnes Besední dům).

Jedním z hlavních úkolů naší hvězdárny bylo již od počátku zprostředkovat laické veřejnosti přibývající znalosti o vesmírném prostředí. Rychle se však rozvíjel také amatérský astronomický výzkum – tedy aktivní poznávání světa kolem nás. Zpočátku se zjišťovalo, co všechno lze v polních podmínkách vůbec studovat. Proto se spontánně zformovalo několik odborných skupin – meteorická, planetární, zákrytová, proměnářská či sluneční, které brzo vykrystalizovaly v několik celostátních projektů, jejichž přirozeným centrem se stala právě naše hvězdárna. Studovaly se „padající hvězdy“, planety Mars, Jupiter i Saturn, stopovaly zákryty hvězd Měsícem, kreslily světelné křivky hvězd měnících jasnost, monitorovaly počty slunečních skvrn apod.

Například první pokusy o odborná pozorování meteorů přímo z Kraví hory proběhly už v srpnu 1953 v souvislosti s rojem Perseid. Hned následující rok se začalo také s jejich fotografováním. Pod vedením Luboše Kohoutka vzniklo unikátní technické zařízení kombinující fotoaparáty s rychle se otáčející dvojicí trojúhelníkových desek (tato nadstavba se nazývá rotující sektor), která asi stokrát za sekundu zakrývala objektivy. Když letěl meteor, byl obraz zaznamenané dráhy rytmicky přerušován, čímž bylo možné odvodit úhlovou rychlost „padající hvězdy“ a z toho další zajímavé vlastnosti. Problém byl ale v tom, že zařízení vydávalo hluk srovnatelný s leteckým motorem…

Luboš Kohoutek také sestavil speciální testovací aparaturu: Žárovička, kterou různou rychlostí vozila po kolejničkách lokomotiva dětského vláčku, vytvářela na vnitřní straně kopule umělé meteory. Ty snímaly stejné fotoaparáty, jako reálné „padající hvězdy“. Hluk rotujícího sektoru v uzavřeném prostoru byl ale tak veliký, že si experimentátoři museli dávat vatu do uší…

I přes všechny tyto testy zůstávaly hlavním „náčiním“ lidské oči. Problém byl ale v tom, že člověk je značně nespolehlivé a velmi subjektivní „zařízení“, jehož „měření“ ovlivňuje celá řada jevů, vč, nálady a únavy. Není tedy divu, že se projekty založené na sledování vesmírných objektů pouhýma očima – a samozřejmě i interpretované výsledky – díky nedůvěře profesionálů ve vědeckém světě prosazovaly jen obtížně. Strůjci pozorovacích programů se ale snažili chyby vnášené lidským zrakem kompenzovat vhodnými postupy a také systematickým získáváním velkého množství pozorování. Nakonec byli i odborníci mnohdy rádi, že si dané události alespoň někdo všimnul.

V průběhu následujících desetiletí se pořádaly desítky pozorovacích akcí, označovaných též expedice, kde se sbíraly jak zkušenosti, tak informace o nejrůznějších astronomických jevech. Navíc se jednalo o jedinečné společenské akce. Výsledky těchto studií se pak prezentovaly na četných seminářích i v odborných časopisech (například Bulletin of the Astronomical Institutes of Czechoslovakia nebo v pozdější době vlastními silami vydávaných Pracích Hvězdárny a planetária Mikuláše Koperníka v Brně).

S odstupem několika desetiletí je však zřejmé, že důležitější než odborné výsledky byl – původně nezamýšlený – motivační a vzdělávací charakter těchto projektů. Stovky nadšených amatérů z celé republiky totiž poznávaly základy vědecké práce, mnohdy z nich vyrostli špičkoví odborníci a své znalosti předávali další generaci začátečníků. Výčet takto odchovaných odborníků by určitě zabral řadu dalších stránek...

Rok 1957

Skutečně výjimečným se stal Mezinárodní geofyzikální rok, během kterého vědci z několika desítek států světa mezi červencem 1957 a prosincem 1958 (ano tento „rok“ trval rok a půl) spolupracovali při výzkumu planety Země a jejího přilehlého okolí. Hlavním cílem bylo studium různých zajímavých úkazů, například polárních září, nočních svítících oblaků a jasných meteorů.

A že bylo na co se dívat! Díky mimořádné aktivitě na povrchu Slunce se v lednu, březnu a dubnu i z České republiky sledovaly jasné polární záře. V dubnu 1957 se na obloze dokonce objevila velmi nápadná kometa Arend-Roland. Poprvé se ji na Kraví hoře podařilo spatřit 21. dubna a od té chvíle za každého jasného večera. A nedívali se na ni jen hvězdáři – vždyť šlo o nejjasnější kometu pozorovanou na severní polokouli od průletu komety Halley v roce 1910! Během pár dní nakonec dorazilo 6 722 návštěvníků! Vladimír Vanýsek při té příležitosti také organizoval fotografický výzkum anomálního chvostu, který byl tenký jako jehla a směřoval směrem ke Slunci. Škoda jen, že se kometa Arend-Roland pohybovala po takové dráze, která ji navždy vynesla ven ze Sluneční soustavy.

Na sklonku léta se přidala neméně jasná, navíc československá kometa Mrkos, objevená Antonínem Mrkosem 2. srpna 1957 z pozorovatelny na Lomnickém štítu ve Vysokých Tatrách. I když se zařadila mezi nejvýraznější vlasatice druhé poloviny dvacátého století, její pozorování ztížilo dlouhodobě nepříznivé počasí. Bez dalekohledu přestala být patrná už ve druhé polovině září.

A pak, v pátek 4. října 1957. začal kolem Země kroužit dlouho očekávaný Sputnik 1. Oslavné články a reportáže zahltily noviny, rozhlas i televizi, ale o charakteru dráhy letu první umělé družice bylo jenom minimum informací. Zákony nebeské mechaniky však platí pro každého, takže naši pracovníci rychle sestavili drátěný model, s jehož pomocí určovali přibližnou polohu dráhy a čas přeletu Sputniku 1. Pozorovatelé si nakonec sedli k malým dalekohledům, z nichž každý mířil jiným směrem, a pátrali ve vytipované části nebe po letícím objektu.

První lov nebyl úspěšný, ale už 10. října 1957 prolétl Sputnik 1 zorným polem dalekohledu, u kterého seděl Jiří Sedláček. Tehdy žák 11. třídy Jedenáctileté střední školy na třídě kapitána Jaroše, jinak též aktivní pozorovatel meteorů, později student matematiky a fyziky na brněnské univerzitě, který nakonec vyrostl v docenta Fakulty elektrotechniky a komunikačních technologií Vysokého učení technického v Brně.

Naši pracovníci tehdy byli doslova bombardováni telefonáty, spěšně se organizovaly semináře pro pedagogy i veřejné přednášky po celém kraji a u dalekohledů na Kraví hoře stály fronty návštěvníků. Paradoxní je, že Sputnik 1 byl s ohledem ke svým rozměrům na hranici viditelnosti bez dalekohledu, takže bylo mnohem snadnější zahlédnout poslední stupeň jeho nosné rakety R-7. Tohle první kosmické smetí bylo stejně nápadné jako třeba hvězdy z obrazce Velkého vozu.

Z počátku se konala i odborná pozorování přeletů Sputniku 1 – očima a fotograficky. Cílem bylo zachytit přesnou polohu jeho letu mezi hvězdami, kódované záznamy se vzápětí odesílaly telegraficky do Sovětského svazu. Studoval se tak vliv zemské atmosféry a sluneční činnosti na let umělých satelitů. Navíc dál rostla všeobecná popularita naší hvězdárny, investovalo se do nákupu nových dalekohledů a začalo se hovořit o stavbě větší budovy. Když odstartovala druhá sovětská družice – Sputnik 2 – podařilo se dokonce vysílat na tehdejší rozhlasové stanici Hlas Moravy předpovědi jejích přeletů nad Československem.

Nelétaly jen umělé družice. V roce 1958 naši pozorovatelé pod vedením Jiřího Grygara, Luboše Kohoutka, Zdeňka Kvíze a Jaromíra Mikuška odhalili dosud neznámý meteorický roj alfa-Lyridy. Mezi 10. a 25. červencem 1958 zaznamenali několik set meteorů, převážně pozorovaných dalekohledy. Nezávisle jej detekovali i astronomové v sovětském Simferopolu. Zřejmě se jednalo o jakýsi oblak meziplanetárních částic, uvolněných v minulosti ze zaniklé a dosud neidentifikované komety. Podruhé a zřejmě naposledy byl tento meteorický roj nachytán v činnosti v roce 1969.

ZKP-1 přichází

V roce 1954 vznikly na Kraví hoře dvě pozorovatelny – jako malá část původně mnohem rozsáhlejšího areálu. Stísněné podmínky, rostoucí zájem veřejnosti a rozšiřující se aktivity amatérských pozorovatelů však pomohly získat argumenty pro vybudování ještě větší, původně zamýšlené hvězdárny. Ale snadné to opět nebylo. Vznikaly nejrůznější projekty, schvalovaly se investiční úkoly, vyhlašovaly deklarace, udělovaly souhlasy, probíhala čilá korespondence se zástupci města i některých ministerstvech a ... i tak se nic nedělo.

Počátkem roku 1957 ale naše hvězdárna od Ministerstva školství a kultury získala projektor planetária ZKP-1 (tj. Zeisskleinplanetarium 1) vyrobeného firmou Carl Zeiss Jena (výrobní číslo 00426) v Německé demokratické republice (tehdy východní, tzv. socialistické části dnešního Německa). Muselo však zůstat v bednách ve skladišti Československé státní automobilové dopravy, jelikož neexistovala místnost s nezbytnou kopulí, kde by se mohlo provozovat.

První myšlenkou bylo, že se planetárium provizorně umístí do již existující budovy – třeba v bývalém kinu Excelsior na Šilingrově náměstí, v prostorách užívaných starokatolickou církví k bohoslužbám na ulici Kobližná anebo v barokním refektáři kláštera Minoritů. Nakonec však nezbylo nic jiného než postavit novou budovu přímo na Kraví hoře. Chce se poznamenat – naštěstí!

V listopadu 1957 se projektu planetária ujal architekt František Šteflíček, který navrhl menší budovu oddělenou od původních kamenných kopulí, v níž měla být i přednášková místnost a pozorovatelny. Pod různými taktickými záminkami se ale Oto Obůrkovi podařilo budovu prodloužit, částečně ji podsklepit a kopuli planetária zvětšit o třetinu z původních šesti na osm metrů.

V pondělí a úterý 14. a 15. dubna 1958 zahájily výkop základů žákyně druhé třídy I. Vyšší hospodářské školy na ulici Pionýrská, které zde rovnou odpracovaly 170 brigádnických hodin. S ohledem na jejich počet každá z nich věnovala budoucí hvězdárně a planetáriu dvakrát dvě hodiny. Slavnostně stavbu zahájil až o deset dní později ing. Hradilík, který při té příležitosti promluvil o významu akce Z, o planetáriu a o projektech v sousedství hvězdárny. Do práce se pak tentýž den zapojila hned stovka brigádníků, jimž k dobré náladě hrála hudba dobrovolného požárního sboru z nedalekého Komína.

Malá poznámka na okraj: jako akce Z se označovala neplacená brigáda místních obyvatel. Její výhodou bylo, že se na ni pohlíželo poněkud shovívavě, takže se ledasco mohlo provést bez velkého papírování anebo zcela „na černo“. Jak už bývalo zvykem, vinou bezradnosti projektanta, neschopnosti stavbyvedoucího a nedostatku stavebního materiálu, se celý projekt stejně protahoval.

Nakonec se ale na podzim 1958 podařilo dokončit alespoň hrubou stavbu, o půl roku později doplněnou kopulí planetária a pojízdnou střechou dodanou z Královopolských strojíren. Nesmrtelné zásluhy si tak odnesl především ředitel Oto Obůrka, jehož zoufalá korespondence se všemi zúčastněnými je dodnes zachována.

Otevření nové budovy hvězdárny a planetária proběhlo v neděli 30. srpna 1959 v 10 hodin a 30 minut. Akt zahájily famfáry, poté promluvil Josef Rajda, předseda Obvodního národního výboru Brno  II. Koho by napadlo, o jak výjimečnou událost se jedná? A jaká lavina se pak spustí? První návštěvníci dorazili tentýž den v 16 hodin a 30 minut. Zakladatelské představy z roku 1946 se tak – alespoň z velké části – staly realitou. Za stavební práce bylo oficiálně vydáno 711 612 korun, v dnešních cenách by se jednalo zhruba o 10 milionů.

Nová budova kladla důraz na maximální funkčnost. Od hlavního vchodu na jedné straně, po sál malého planetária na straně druhé se táhla široká chodba, kterou ozdobily světelné vitríny a později otáčivá mapa hvězdné oblohy o průměru téměř dva metry. Dnes její funkci zastane aplikace v mobilním telefonu, ale ve své době to bylo první místo, kam šel pracovník zjišťovat, co v danou dobu a kde na nebi uvidí. Oblíbená však byla také u malých dětí, kteří s ní zběsile točily, ale jako unikátní kulisa utkvěla v paměti mnoha dalších návštěvníků (vydržela zde až do roku 2001).

Možná náhoda, možná záměr tomu chtěl, aby se v poloze hlavní chodby ukrylo jedno astronomické poselství. Její osa míří stejným směrem, jakým 21. prosince zapadá Slunce. Jinak řečeno, v době zimního slunovratu zasvítí večerní Slunce napříč budovou až do sálu malého planetária. A to platí dodnes – orientace (dnes již pomocné) chodby zůstala zachována i po přestavě v letech 2010 a 2011.

K chodbě přiléhal přednáškový sál se stropem vyzdobeným historickými kresbami doplněnými citáty od Karla Marxe a Bedřicha Engelse. V průběhu následujících let se zdejší projekci z diapozitivů i filmových pásů podařilo částečně automatizovat, takže se tady několik desítek návštěvníků dívávalo na čím dál tím komplikovanější audiovizuální díla. Součástí přednáškového sálu byl i heliostat, tedy dalekohled vestavěný do budovy, který měl před objektivem zrcadlo. s jeho pomocí bylo možné promítnout obraz Slunce o průměru až osmdesát centimetrů na plátno do přednáškového sálu. Běžně tak byly pozorovatelné různě veliké temné skvrny (chladnější místa na povrchu Slunce), granulace (zrnění způsobené vzestupnými a sestupnými proudy plynu) a světlá fakulová pole (rozsáhlé teplejší plochy). Zařízení je v provozu dodnes.

Nechyběla ani nová pozorovatelna s pohyblivou střechou, která na kolejnicích odjela do boku a odkryla nerušený výhled na celou oblohu. Pod ní byl čočkový dalekohled o průměru objektivu 15 centimetrů, doplněný koronografem ke sledování Slunce (především protuberancí – proudů horkého plynu – viditelných na okraji slunečního disku). Vedle stávala malá fotografická komora. Bohužel, film do ní se musel v temné komoře stříhat z folií, navíc ji poháněl nespolehlivý hodinový stroj. Pozorovatel pak musel několik desítek minut, ale někdy i pár hodin, sedět u exponujícího dalekohledu a ručně jej navádět.

Rozvíjela se i časová služba. Mnohá astronomická pozorování jsou totiž závislá na přesném času a jeho zjišťování bylo v padesátých letech více než obtížné a také značně nepřesné. Dlouho se používal postup „oko-ucho“: v okamžiku, kdy nastal daný astronomický jev, zmáčkl pozorovatel mechanické stopky, pak šel k přijímači vysílání časových značek (tj. pípání), podle kterých vypočítal hledaný čas úkazu. Pozorovateli se ale nesměly „klepat ruce“, měl totiž jen jeden pokus.

Později se podařilo sestavit důmyslnější zařízení pro opakovaná měření, až se od Československých státních aerolinií z letiště Ruzyně získal vyřazený přijímač vysílání přesného času OMA 50. Dnes hodiny řízené rádiovým signálem koupíme v supermarketu a v astronomii se používá ještě přesnější a snadno dostupná GPs navigace.

Největším hitem nové budovy se každopádně stalo projekční planetárium ZKP-1, které dokázalo na sádrové klenbě o průměru osm a půl metru vytvořit iluzi hvězdného nebe v libovolnou roční dobu z různých severních zeměpisných šířek. z dnešního pohledu šlo samozřejmě o velmi jednoduché zařízení kombinující mechanické a optické součástky, díky geniální konstrukci však zůstalo v provozu dodnes!

Základem instalace byla „stelární koule“ o velikosti fotbalového míče, na povrchu s 31 objektivy s clonkami, ve kterých byly stovky různě velikých dírek. Stačilo tedy rozsvítit silnou žárovku v centru koule a promítnout tak na strop asi pět tisíc umělých stálic jasnějších než 6 magnitud ze severní a částečně i jižní oblohy. Tedy tolik, kolik je za příznivých podmínek viditelných očima bez dalekohledu. Jasnost hvězd ale byla zvýrazněna různou velikostí promítaných kotoučků, což samozřejmě v přírodě, kde jsou hvězdy noční oblohy bodové, neplatí.

Pod „stelární koulí“ byl „koš“ s reflektory s naklápěcími zrcátky, které vytvářely obrazy jednotlivých planet Sluneční soustavy, Slunce i Měsíce (vč. změn jeho fází). Aby hvězdy či planety nesvítily na sedící diváky, byly před objektivy umístěny pohyblivé clonky nebo světla vypínaly rtuťové spínače. Jednoduše řešené byly i další doplňky… Mlhavý pás Mléčné dráhy promítal kotouček s celuloidovým stínítkem a schematické kresby souhvězdí malý diaprojektor pohybující se na kloubovém rameni. K dispozici byly také světlé čáry demonstrující některé nebeské souřadnice – místní poledník, ekliptiku, nebeský rovník, deklinační kružnici apod. Hranu kopule navíc ozdobilo kašírované panorama města zobrazující vybrané brněnské dominanty.

Zájem veřejnosti o nové projekce umělé hvězdné oblohy předčil veškerá očekávání. V podstatě okamžitě přestalo platit, že zde existuje „hvězdárna s planetáriem“, nýbrž „planetárium s hvězdárnou“. Vždyť se také jednalo o druhou „kamennou“ instalaci v tehdejším Československu, předběhl nás totiž o pár měsíců pouze Hradec Králové. Za první tři měsíce dorazilo neuvěřitelných 21 316 návštěvníků, už 21. září 1960 byl přivítán padesátitisící návštěvník – žák Základní devítileté školy z Kloubouk u Brna.

Všechno tehdy zvládalo devět zaměstnanců a několik brigádníků. V dopoledních hodinách přicházely výpravy každou celou hodinu, takže moderátoři byli nejen secvičeni na přesné střídání, ale také vybírali vstupné, prodávali upomínkové předměty a obsluhovali šatnu. Pro veřejnost se zpočátku uváděl pořad Co dokáže planetárium, vzápětí se přidávala tematická představení. Všechny byly vykládány moderátorem, který stál uprostřed místnosti a ovládal projektory pomocí několika spínačů a kliček. Teprve později se ve výbavě objevil magnetofon, diaprojektor, filmová promítačka a nakonec i datový projektor. Naši technici také sestavili projektor umělé družice (nejen, že se světlý bod pohyboval mezi hvězdami, ale dokonce charakteristicky pípal), meteorů, celooblohových záběrů či polárních září (tlumená žárovka ve skleněné láhvi od Coca Coly).

Není divu, že se naše organizace stala „výkladní skříní“ města Brna, které od šedesátých let na Kraví horu zvalo řadu významných návštěv. Podle sdělení Ri The Suka, pracovníka Ministerstva školství a kultury Korejské lidově demokratické republiky, měla být hvězdárna i planetárium dokonce vzorem pro organizaci populárně-vědecké práce v tehdejší Severní Koreji! v roce 1960 jsme navíc obdrželi Cenu osvobození města Brna za popularizaci poznatků moderní astronomie, šíření materialistického světového názoru, propagaci ateismu a péči o všeobecné i odborné vzdělání občanů.

Výraznou proměnu naši organizace definitivně potvrdil rok 1960, kdy na Kraví horu dorazilo 66 841 návštěvníků, tedy sedmkrát více v porovnání s „bezplanetárním“ rokem 1957. Jenom do Klubu mladých astronomů podalo přihlášku 240 školáků(!), kteří museli být z kapacitních důvodů rozděleni hned do několika skupin. V tomto vzdělávacím cyklu se objevil i malý Vladimír Remek, jenž se s odstupem dvou desetiletí vydal jako první Čechoslovák do vesmíru. Na palubě vesmírné stanice Saljut 6 strávil v březnu 1978 téměř osm dní, během kterých se zabýval biologickými a fyziologickými experimenty. Jelikož si byl vědom neopakovatelnosti svého letu, stal se také až netradičně otevřený při popisu nevolností způsobených pobytem člověka ve vesmíru.

Náš Vladimír Remek je po občanech Spojených států amerických a tehdejšího Svazu sovětských socialistických republik zástupcem třetího státu světa, který vzlétl do vesmíru. Je jedním z bezesporu nejslavnějších lidí, kteří se kdy pohybovali kolem Kraví hory, dokonce se za několik desetiletí stal neoficiálním patronem naší hvězdárny.

Krása reality

A čas dál běžel… Kraví hora je jeden z nejvyšších vrcholů v okolí, takže není divu, že tu a tam její plechové kopule nahrazují hromosvod. První úder blesku do střechy malého planetária byl zaznamenán 7. června 1961 v 15 hodin a 35 minut. Fortelná elektronika a efekt tzv. Faradayovy klece však zabránily jakýmkoli škodám.

Od roku 1961 začal pod taktovkou Jitky Petrželové a Rudolfa Morawitze vznikat systém vzdělávacích pořadů, s pomocí kterého pedagogové nahrazovali výuku astronomie v hodinách fyziky a zeměpisu. Navíc se pořádaly semináře, na nichž se probírala aktuální astronomická témata i nová představení nabízená hvězdárnou. Díky zájmu učitelů o planetárium se tak proměnila skladba docházejících návštěvníků. V padesátých letech přicházela hlavně veřejnost, pak ale začaly dominovat školní výpravy, v sedmdesátých letech tvořila školní mládež dokonce 70 procent všech návštěvníků. V současnosti je poměr obou skupin „půl na půl“.

V roce 1963 se v původní sedmimetrové kopuli z roku 1954 objevil nový dalekohled s profesionální montáží s elektrickým pohonem od společnosti Carl Zeiss Jena. Díky špičkové kvalitě jeho objektivu o průměru 20 centimetrů a ohniskové vzdálenosti 3 metry se s ním skvěle pozorovala tělesa Sluneční soustavy, především krátery na Měsíci, oblačné útvary v Jupiterově atmosféře a povrch planety Mars. Vše organizoval mladý Zdeněk Pokorný, náš budoucí ředitel. Navíc se na dalekohled věšely první typy fotoelektrických fotometrů, malé fotografické komory apod., takže se zde chvílemi pozorovatelé a technici doslova přetahovali. Dalekohled i montáž jsou ostatně v provozu dodnes.

Svým vývojem prošla i představení v planetáriu pro běžnou veřejnost. Zkoušely se nové formy duo-programů, při nichž se pod umělou oblohou střídali dva moderátoři, autorská představení zaměřená na nové astronomické poznatky, historii astronomie, pohádky pro děti, řecké báje o hvězdách i klasické básně. Recitovali zde přední umělci, třeba Vlasta Fialová, Josef Karlík, Ladislav Lakomý, Jaroslav Dufek nebo Andrea Čunderlíková. Dráty nápovědy se tehdy táhly z planetária do nedaleké ředitelny, herci byli při recitaci osvětlováni bodovými reflektory a poté, za úplné tmy, se v neznámém prostoru přesouvali po malém sále. Často tudíž bloudili mezi návštěvníky nebo rozpačitě čekali, až je na příslušné místo zavedou sami moderátoři.

Kromě planetária se od roku 1963 začaly školním výpravám nabízet také komentované experimenty z geometrické a vlnové optiky, na které se nezbytné pomůcky zpočátku nosily z Vojenské akademie Antonína Zápotockého v Brně (dnes Univerzita obrany). V dobách „největší slávy“ na tyto pořady docházelo v každém školním roce až několik tisíc žáků, ostatně v naší nabídce zůstaly do současnosti.

Značně populární byly přednášky na kosmonautická témata a pod vedením Pavla Petržely také odborněji zaměřený Klub kosmonautiky. Jelikož však v průběhu šedesátých let začaly v letech do vesmíru dominovat Američané, potýkali se naši pracovníci čím dál tím častěji s výtkami o ideologicky nevyvážených prezentacích. Například už roku 1959 se jeden z našich spolupracovníků díky takovému „přečinu“ zodpovídal přímo na Městském výboru Komunistické strany Československa. Problém byl ale v paranoidním utajování sovětských technologií, jelikož samozřejmě souvisely s vojenskými aktivitami. A těžko bylo možné mluvit o úspěších komunistického bloku třeba ve studiu vnějších oblastí Sluneční soustavy, když sem posílali sondy pouze Američané.

Že nešlo všechno hladce, názorně dokumentuje také seznam nápravných opatření, sledující zvýšení návštěvnosti a zlepšení organizovanosti návštěv z roku 1963, pod který se lze podepsat i po půl století: 1. K dalšímu zkvalitnění práce planetária budou všechna témata pořadů v planetáriu podrobně projednána s lektory, stanovena názorná osnova a určeny názorné pomůcky. 2. Pracovníci planetária budou usilovat nejen o vědeckou úroveň, ale i atraktivnost pořadů. 3. Osnovy tematické školní výuky budou školám opět zaslány v podrobnějším znění. 4. V plánu 1964 nutno stanovit počty přednášek ve městě a Jihomoravském kraji ve shodě s danými možnostmi. 5. Po zkušenostech z minulých 2 let je nutno pečovat zvýšenou měrou o plnění návštěvnosti v prvních dvou měsících roku, aby nedocházelo k neplnění plánu. 6. Prohloubit spolupráci s učiteli, aby bylo dosaženo zcela pravidelné návštěvy školních skupin. 7. Rozvinout ještě ve větší míře tiskovou propagaci hvězdárny a planetária (letáky, plakáty, novinové články).

Z černé kroniky je zpráva z poloviny šedesátých let, kdy se jeden z pracovníků hvězdárny rozhodl dobrovolně odejít ze života. Oběsil se na kravatě na zábradlí vedle schodů vedoucích na ulici Tůmova mezi dvěma kamennými kopulemi. Nebyla to rozhodně poslední smutná událost, ale to už k životu prostě patří…

Vraťme se ale raději pod skutečnou oblohu. V podvečerních hodinách 7. listopadu 1960 se Merkur ocitl mezi Sluncem a Zemí, takže bylo možné po dobu několika hodin sledovat jeho temný kotouček na pozadí zářivého slunečního disku. I když rušily mraky a dokonce větve vzrostlých stromů, podařilo se Karlu Raušalovi průběh úkazu dokumentovat fotograficky, bohužel tyto záběry se nedochovaly.

V ranních hodinách 15. února 1961 proběhlo velmi zajímavé zatmění, při kterém bylo zakryto téměř 94 procent slunečního disku. s výjimkou podobného úkazu v roce 1999 se jednalo o největší zatmění pozorovatelné v českých zemích ve 20. století. Hvězdárna se na něj samozřejmě rozsáhle a velmi důkladně připravovala – pracovníci byli rozdělení do několika skupin (časová služba, seřízení chronografů a radiopřijímače, přednášková, demonstrátorská, fotografická skupina), dalekohledy byly nejen na Kraví hoře ale i na náměstí Rudé armády (dnes Moravské náměstí), měla se provádět meteorologická pozorování, radioamatérské kroužky sledovaly změny v příjmu vybraných rozhlasových stanic. Nakonec ale bylo téměř po celou dobu úkazu beznadějně zataženo, částečně zakryté Slunce se zahlédlo a fotografovalo jen po pár kratičkých okamžiků. Zatmění se tak projevilo především dlouhotrvajícím ranním šerem. I přes nepříznivé počasí k nám dorazilo na 450 osob, kterým však musel stačit výklad profesora Jaroslava Procházky.

V noci z 24. na 25. června 1964 bylo jasno, takže nic nebránilo pozorování úplného zatmění Měsíce. Jelikož předtím explodovala indonéská sopka Mount Agung na ostrově Bali, díky zaprášené atmosféře naší planety to bylo jedno z nejtmavších zatmění v novodobých dějinách. V dalších letech se navíc rozběhl projekt, který se zaměřil na studium souvislosti změn průhlednosti zemské atmosféry a průběhu těchto úkazů (měřily se okamžiky kontaktů měsíčních kráterů s okrajem plného zemského stínu). Bohužel, shromážděná data nebyla nikdy zcela analyzována.

O kvalitě naší astronomické techniky se mohli v polovině šedesátých let přesvědčit všichni pozorovatelé hvězdy Sirius B. Nejen, že se jedná o průvodce jedné z nejbližších hvězd, ale navíc o bílého trpaslíka! Tedy horké jádro zaniklé hvězdy s hmotností srovnatelnou se Sluncem, průměrem jenom deset tisíc kilometrů a povrchovou teplotou 25 tisíc stupňů Celsia. Bohužel, normálně se ztrácí v oslnivé záři Siria A, nejjasnější hvězdy pozemské noční oblohy. Jednou za šest desetiletí se ale dostane tak daleko, že je Sirius B viditelný i dalekohledy z Kraví hory.

Meteoráři

Jak už bylo řečeno, amatérští pozorovatelé sloužili již od padesátých let jako „pilné včelky“ shromažďující informace o nejrůznějších astronomických jevech. Tu a tam se podařil výjimečný objev, zpravidla se ale jejich záznamy stávaly součástí mnohem rozsáhlejších přehledů. Některé studie také vedly do slepých uliček, poskytovaly jen mlhavé výsledky, nebyly vůbec zpracovány anebo dotaženy až k publikaci. Oddanost a pracovní nasazení všech ale zůstávalo nepředstavitelné – vysilující bdění u dalekohledu střídalo neméně náročné zpracování, vše ve spartánských podmínkách za minimálního finančního přispění. Až do konce devadesátých let se pozorovalo s dalekohledy z druhé světové války, z doby krátce po ní, z vyřazených vojenských zásob anebo s tím, co bylo po ruce. Pomocí telegramu a dálnopisu (což byl více méně psací stroj ve spojení s telefonem) se předávaly jen nejnutnější, velmi stručné informace o nejnovějších objevech, vše ostatní se šířilo s patřičným zpožděním běžnou poštou anebo pomocí tištěných časopisů.

Z počátku byla k dispozici jen logaritmická pravítka a mechanické kalkulačky. Už v roce 1961 ale někteří naši nadšenci (především Jan Kučera) pracovali s počítačem LGP-30 Vysokého učení technického v Brně. Ten disponoval pamětí v podobě otáčejícího se magnetického bubnu a byl ovládán elektrickým psacím strojem. Sloužil nejen k analýze získávaných dat, ale také k přípravě a plánování budoucích pozorování. První stolní počítač si pak naše hvězdárna pořídila až ve druhé polovině osmdesátých let – za cenu několika set tisíc tehdejších korun s výkonností horší než dnešní mobilní telefon.

z původní řady zájmových skupin amatérských nadšenců v průběhu šedesátých let zůstaly tři bezesporu nejúspěšnější skupiny: demonstrátoři, pozorovatelé meteorů (tzv. meteoráři) a pozorovatelé proměnných hvězd (tzv. proměnáři).

Demonstrátorská skupina se sice nezabývala základním výzkumem, ale na rozdíl od ostatních dodnes ovlivňuje chod naší hvězdárny. Jedná se totiž o spolek studentů středních a vysokých škol, stejně jako již pracujících nadšenců, kteří ve večerních hodinách zajišťují veřejná pozorování večerní oblohy. Kromě skromné výplaty je největší odměnou získávaná praxe z veřejného vystupování před naprosto neznámým, velmi různorodým publikem. Právě odtud se také rekrutovali tří poslední ředitelé – Zdeněk Mikulášek, Zdeněk Pokorný a Jiří Dušek.

U faktického zrodu systematického pozorování meteorů stál Luboš Kohoutek, Jiří Grygar a Zdeněk Kvíz. Cílem bylo studium vlastností meziplanetární hmoty vyskytující se v bezprostředním okolí dráhy naší planety. Drobné prachové částice – pozůstatky po průletech komet anebo vzájemných srážkách planetek – totiž ve vysokých rychlostech vlétají do zemské atmosféry, prudce se zahřejí a zpravidla bezezbytku vypaří. Na obloze pak můžeme zahlédnout meteor, lidově řečeno „padající hvězdu“. Někdy se Země s částicemi meziplanetární hmoty potkává nahodile, jindy prolétá skutečnými proudy prachových částic – meteorickými roji. Zcela výjimečně se jedná o tak velká tělesa, že průlet atmosférou přežijí a dopadnou až na zemský povrch jako meteorit.

Zpočátku výzkumníkům stačily vlastní oči (odtud vizuální pozorovatelé, též vizuálové). Čtyři dobrovolníci se dívali na čtyři světové strany, pátý směrem do zenitu, a když náhodou někdo zahlédl meteor, zaznamenal čas této události. Jen o něco později se monitorovaly pouze vybrané části nebe – ohraničené třeba upevněnými ráfky od kola, navíc se sbíraly další informace. Aby se pozorovatelé zbytečně neoslňovali a nerozptylovali, byl k dispozici zapisovatel, který hlášení o meteorech zaznamenával do připravených protokolů.

Nejdříve stačilo zvolat „stop“ a poté diktovat. Aby se ale vyloučilo vzájemné ovlivňování, vznikla brzo světelná signalizace aktivovaná pozorovatelem, který zahlédl na obloze meteor. Dráty vedly do dřevěné budky nazývané familiárně krmítko, u kterého seděl zapisovatel. Na přelomu sedmdesátých a osmdesátých let se dráhy meteorů dokonce začaly zakreslovat do map hvězdné oblohy. Po celá desetiletí se přitom jednalo o velmi oblíbenou aktivitu: vizuálové v průběhu jedné hodiny sice zpravidla zahlédli jen několik málo meteorů, ale byl čas na diskuze a ve vyhřátých spacácích se pěkně usínalo.

Obloha se studovala také na výpravách za tmavou oblohou v odlehlých částech Československa. O rozsahu prováděných studií názorně vypovídá třeba program soustředění u slovenského Hlohovce, které se v srpnu 1960 zaměřilo na sledování Slunce, proměnných hvězd, družice Echo, počasí a především meteorů. Mimochodem během akce došlo k neuvěřitelné scéně. Při exkurzi do Slovakofarmy Hlohovec se podařilo získat kofeinový prostředek Panergen, který měl povzbudit uživatele v dlouhodobé bdělosti. Skutečně, první noc přivedl pozorovatele do skvělé pohody. Bohužel po jeho užití nenásledoval potřebný odpočinek, a když byl naordinován další noc, projevily se u poloviny nadopovaných jasné známky otravy – přišla kocovina provázená vidinami a nekontrolovatelnými pohyby (doslova bouchali jsme hlavami do binarů).

Od poloviny šedesátých byl klíčovým meteorářem Vladimír Znojil, jehož zásluhou se významně rozvíjelo sledování meteorů s dalekohledy s velkým zorným polem (tzv. teleskopické pozorování). Přístroj v takovém případě mířil konkrétním směrem a pozorovatel buď hlásil spatřené jevy anebo je sám zakresloval do mapky. o každé události se navíc vedla řada údajů, která charakterizovala dráhu meteoru po obloze, jeho jasnost a barvu, případně i další efekty. Své místo zde mělo i subjektivní hodnocení objektivity takové události.

S dalekohledem bylo samozřejmě možné vidět mnohem slabší a tedy častěji létající meteory, avšak díky omezenému zornému poli se zaznamenávalo zhruba srovnatelné množství úkazů jako u vizuálů. Jednalo se však o velmi fyzicky náročnou a vyčerpávající techniku: dobrovolník po celou dobu u dalekohledu seděl, zíral do okulárů, navíc musel s přístrojem otáčet za pomalu se pohybujícím hvězdným polem. Aby toho nebylo málo, často byly vidět falešné meteory (tj. mžitky), proto se tomuto stylu pozorování říkalo také duchařina.

Meteoráři se nakonec rozdělili na dvě „nesmiřitelné frakce“. Vizuálové se dokonce zpočátku přezdívali kujebáci, zatímco příznivci teleskopického pozorování čučurinci. Původ těchto názvů je ale nejasný, ví se jen to, že jako kujebáci byli v minulosti označováni obyvatele Vysokého Mýta.

Vladimír Znojil vytvořil jeden z nejpromyšlenějších a nejrozsáhlejších výzkumů meziplanetární hmoty na světě. Své metody měl podchyceny i teoreticky, při analýze dat používal nejrůznější statistické metody a zásadně přispěl k tvorbě kvalitních pozorovacích pomůcek. Mezinárodně populární byl jeho Gnómonický atlas Brno 2000.0 vydaný v roce 1987. Obsahoval všechny hvězdy viditelné bez dalekohledu, ve vhodných případech s uvedením jasnosti, a v takovém zobrazení, aby se do map mohly meteory zakreslovat jako úsečky. Celé mapové dílo přitom Vladimír Znojil sestavil pomocí vlastních programů a vykreslil na digigrafu, tj. kreslícím stolu s médiem upnutým pomocí elektrostatického náboje na skleněné desce.

V průběhu čtyř desetiletí se v různých stadiích vyhodnocení ocitnulo na sto tisíc záznamů o letu „padajících hvězd“. Snad nejvýznamnější byly letní akce v letech 1972 a 1973, kdy se meteory souběžně pozorovaly lidskýma očima, fotograficky a také radarem Astronomického ústavu v Ondřejově. Zpracování získaných materiálů však bylo více než komplikované: Vladimír Znojil vytvořil analytické programy pro počítače Ústavu fyzikální metalurgie opečovávané Janem Kučerou, Čestmír Greger se obětoval a ručně vyhodnotil filmové pásy z radaru, ostatní „děrovali“ data na pásky a štítky. Výsledkem byly tři obsáhlé články v Bulletin of Astronomical Institutes of Czechoslovakia, z nichž poslední vyšel až v roce 1985.

S počátkem 21. století ale tento způsob poznávání meziplanetární hmoty – vizuálně i teleskopicky – ztratil smysl. Nahradily ho na dálku řízené elektronické kamery, které monitorují dění na nebi bez ustání a s velkou mírou objektivity.

Hnutí pozorovatelů meteorů, vlastně svébytná skupina milovníků hvězdného nebe, ale nemůže být zapomenuto. V průběhu desetiletí vycházely nejrůznější časopisy a bulletiny, od roku 1953 se až do roku 1977 psala tzv. meteorářská kronika, skládaly se písničky na známé melodie a v době volna či nepříznivého počasí hrály nejrůznější hry. V šedesátých letech prý byla nejoblíbenější hra „na vraha“, v osmdesátých letech vystřídaná „čankajškem“ a „žouželením“.

Proměnáři

Výraznou skupinou dobrovolných výzkumníků byli také pozorovatelé proměnných hvězd, tedy systémů, které z různých důvodů mění jasnost. Například proto, že se v jejich atmosférách tvoří neprůhledná oblaka, že pravidelně pulsují nebo že se navzájem zakrývají. Některé tyto proměny jsou pravidelné, jiné nikoli, v mnoha případech si jich všimneme i bez speciálních detektorů.

Úkolem amatérů bylo sledovat změny jasností různých hvězd srovnáváním s hvězdami považovanými za stálé. Program se brzo zaměřil výhradně na zákrytové dvojhvězdy, tedy systémy složené ze dvou navzájem se zakrývajících stálic obíhajících kolem společného těžiště. Na rozdíl od meteorářů přitom byla velkou výhodou relativní jednoduchost měření a možnost získat hmatatelný výsledek v průběhu jedné noci. Stačilo vykreslit na tzv. milimetrový papír světelnou křivku proměnné hvězdy – průběh pozorované jasnosti s časem – a velmi jednoduše odhadnout okamžik, kdy došlo k největšímu zákrytu (tzv. okamžik minima).

Naše hvězdárna organizovala tréninkové akce i semináře, vydávala rady i mapky hvězdné oblohy. K zásadnímu posunu ale došlo po roce 1972, kdy se vedení programu pozorování proměnných hvězd ujal Zdeněk Pokorný, který spolu s Jindřichem Šilhánem a Karlem Raušalem vydal rozsáhlý návod pro pozorovatele a snažil se získaná data průběžně digitalizovat. V roce 1982 se stal vedoucím Zdeněk Mikulášek, jenž prohloubil nezbytné odborné základy a dál rozšiřoval množinu sledovaných objektů. V roce 1992 jej vystřídal Miloslav Zejda, mimo jiné hlavní autor populárního návodu Pozorování proměnných hvězd. Vrcholem byly mezinárodní konference, na nichž se v roce 1997 a 2001 sešlo více než sto astronomů z celého světa. Ve finále se podařilo shromáždit, publikovat a zpřístupnit přes šestnáct tisíc pozorovacích řad, sestávajících z téměř 400 tisíc odhadů či měření.

I když profesionální astronomové i v tomto případě k výsledkům pozorováním přistupovali s nedůvěrou, jejich hodnota s časem jenom roste. Informace získané československou komunitou jsou totiž považovány za jedny z nejhodnověrnějších na světě. Stojí na nich studie astrofyzikálně zajímavých soustav, zejména pak analýzy dokumentující přenos látky mezi hvězdami, přítomnost třetího tělesa apod. Ve 21. století je však minulostí i pozorování proměnných hvězd pouhýma očima. Mnohem lepšími detektory jsou totiž snadno dostupné elektronické kamery.

Šedá sedmdesátá

Od roku 1958 sice existovala nová budova, avšak návštěvnický komfort nebyl nijak úžasný. Například se topilo starými plynovými kamny, které zapínal první přicházející pracovník. V sále, kancelářích a na chodbě, jinak by návštěvníkům byla zima. V malém planetáriu pak byla za sedadly elektrická topná tělesa, někdy se ještě přitápělo infrazářičem. Plamínky u kamen samozřejmě zhasínaly a při znovuzapálení to často pěkně bouchnulo. Proto se na podzim 1968 instalovalo jak ústřední topení, tak elektroinstalace a dokonce přibyla technická dílna, ve které bylo možné vyvíjet další zajímavá zařízení.

Naši pozorovací techniku obohatily i nejrůznější rádiové přijímače, například radioteleskopy přijímací šum generovaný Sluncem. Nakonec nejúspěšnější byl radiometr pracující na frekvenci 38 GHz, který vznikl v sedmdesátých letech. Bohužel, jeho automatický provoz byl natolik drahý, že se zapínal jen po upozornění z Astronomického ústavu v Ondřejově na zajímavé dění na povrchu naší denní hvězdy. Velkou hračkou se stal i optický dálkoměr anebo třímetrová parabola, která až do devadesátých let zdobila naši střechu. Většinu těchto technických zařízení tehdy rozvíjeli Karel Jehlička a Jaroslav Medek.

Kuriozitou je, že se na sklonku šedesátých let vážně uvažovalo o zřízení naší pobočky na jadranském ostrově Hvar, odkud bychom se spolu s dalšími českými odborníky věnovali studiu Slunce. Bohužel, chorvatští hostitelé si pletli turistické a astronomicky vhodné podmínky, takže z celého projektu rychle sešlo. Naši pracovníci během průzkumné expedice na Jadranu alespoň ukazovali oblohu a Karel Jehlička s Janem Kučerou západoněmeckým turistům v jednom z luxusních hotelů komentovali přímý přenos výstupu Neila Armstronga na Měsíc.

Jelikož se první přistání člověka na povrchu našeho kosmického souseda odehrálo v noci z 20. na 21. července 1969, nikdo tuto událost přímo na Kraví hoře intenzivně neprožíval. Avšak poté se začaly s neuvěřitelným úspěchem promítat komentovaná pásma kosmonautických filmů věnovaná projektům Gemini i Apollo, které se půjčovaly téměř ilegálně z velvyslanectví Spojených států amerických v Praze. Projekce se opakovaly až několikrát denně a fronty na vstupenky se táhly do poloviny kopce od hvězdárny k náměstí Míru. Symptomem doby bylo, že je musely doplňovat dokumenty o úspěších sovětské kosmonautiky. Ke změně došlo až po sovětsko-americkém letu Sojuz-Apollo, kdy byla západní kosmonautika vzata na milost.

Po roce 1970 začal vývoj nového dalekohledu pod odsuvnou střechou. Základem byla vidlicová montáž, na kterou se pověsil tubus dalekohledu se zrcadlovým objektivem o průměru objektivu 40 centimetrů a ohniskové vzdálenosti 1,65 metru. K němu pak byl připojen fotoelektrický fotometr pro měření jasností proměnných hvězd. Díky permanentnímu vývoji se z něj v devadesátých letech nakonec stal prakticky automatický přístroj, který bylo možné pohodlně ovládat na dálku.

Významným milníkem v dějinách hvězdárny se samozřejmě stal 21. srpen 1968. Po obsazení brněnských studií okupačními vojsky ze Sovětského svazu vytipovali pracovníci rozhlasu a televize několik míst, odkud by mohli dál vysílat. Jednou z možností byla kopule naší hvězdárny, dokonce sem dorazil přenosový vůz, který se „ukrýval“ v místní zeleni. Bohužel, přišla také normalizace, tedy návrat k poměrům před relativně svobodomyslným obdobím šedesátých let. Pracovníci hvězdárny museli projít tzv. kádrovými prověrkami, tedy hodnocením jejich politických názorů a postojů. Vrátil se důraz na ateistickou a protikapitalistickou propagandu, na náslechy například chodili inspektoři odboru kultury Městského národního výboru, kteří kontrolovali, zda žáky vedeme k vědeckému světovému názoru.

Na Kraví hoře to naštěstí nebylo tak zlé, dokonce se pro mnohé zkrachovalé existence stala poslední záchranou. z Vysokého učení technického byl pro své antikomunistické názory vyhozen Zdeněk Mikulášek a z Prostějova se ze stejného důvodu vrátil Zdeněk Pokorný. Přesto ale řada talentovaných spolupracovníků raději emigrovala do zahraničí.

V srpnu 1971 došlo k přiblížení Marsu k Zemi (označuje se jako velká opozice), takže bylo možné našimi dalekohledy na jeho povrchu obdivovat různě tmavé skvrny a světlé polární čepičky. Bohužel současně došlo na sousední planetě ke vzniku rozsáhlé prachové bouře, která dlouhodobě zastřela většinu těchto detailů. Naštěstí se takto velká pozice opakuje jednou za 12 až 15 roků, takže se nám další příznivý výhled na Mars nabídnul jak na sklonku osmdesátých let, tak počátkem 21. století.

V roce 1972 navštívil hvězdárnu sovětský kosmonaut Viktor Gorbatko, který měl za sebou pětidenní výpravu na lodi Sojuz 7 a před sebou další dvě podobné mise v letech 1977 a 1980. Díky organizačním zmatkům se ale Viktor Gorbatko objevil o hodinu dříve než vítající žáci. Slavná návštěva to však brala s nadhledem. Pro běžný život bylo mnohem důležitější, že díky jeho příjezdu získal park na Kraví hoře asfaltové cesty a opěrné zdi kolem kopulí ozdobné betonové límce… Vyrytý letopočet „1972“ je ostatně patrný u schodů směrem k ulici Tůmova dodnes.

Ve středu 7. března 1973 objevil Luboš Kohoutek, tehdy již působící v emigraci na observatoři v Hamburku, nenápadnou kometu. Následující pozorování naznačila, že se v prosinci téhož roku přiblíží ke Slunci na pouhých dvacet milionů kilometrů a tudíž i výrazně zjasní. Ty nejoptimističtější odhady hovořily dokonce o tom, že bude patrná na denní obloze. Kombinace vánočního období, opojení z probíhajících kosmických výprav, přehnaného optimismu ze strany odborníků i honbě médií za senzací, bohužel zaujala hromadné sdělovací prostředky.

Organizovala se celosvětová Operace Kohoutek, během které se na kometu zaměřilo několik tisíc odborníků a bezprecedentní množství pozemských i kosmických observatoří, včetně kosmonautů na stanici Skylab a lodi Sojuz 13. Mimořádný zájem doprovázel zvýšený prodej astronomických dalekohledů, organizování speciálních výletů či tradiční apokalyptická proroctví. Nevyzpytatelná Kohoutkova kometa ale veřejnost zklamala – bez dalekohledu byla sotva viditelná. Amatérské pozorovatele však odměnila pohledem na několik stupňů dlouhý chvost a odborníci u ní odhalili organické molekuly, které vedly k úvahám o možnosti příchodu života na Zemi z vesmíru. V duchu popkultury se tato výjimečná vlasatice promítla také do řady uměleckých děl, například skladeb skupin Pink Floyd, Kraftwerk, R. E. M., či jedné epizody seriálu The Simpsons.

Mikuláš Koperník

Naše organizace měla v průběhu desetiletí nejrůznější názvy: Začalo to Gottwaldovou lidovou hvězdárnou v Brně, poté následovala Oblastní lidová hvězdárna v Brně, pak Lidová hvězdárna a planetárium v Brně až to na sklonku šedesátých let dospělo k názvu Hvězdárna a planetárium v Brně. Bohužel, na začátku sedmdesátých let vznikla myšlenka, že bychom se měli více přihlásit k probíhající politické normalizaci a zavděčit se „bratrským“ sovětským vojskům. Proto se vážně uvažovalo o našem pojmenování po první sovětské kosmonautce Valentině Těreškovové anebo ještě bizarnější variantě Hvězdárna a planetárium československo-sovětského přátelství v Brně.

Ve snaze tomu předejít se pracovníci jako tonoucí stébla chytli pětistého výročí narození Mikuláše Koperníka. Faktem ale je, že i když jsme měli (a dodnes máme) s polskými astronomy velmi dobré vztahy, slavný astronom Brno nikdy nenavštívil a neměl s jihomoravskou metropolí jakoukoli souvislost.

Slavnostní akt přejmenování proběhl 19. dubna 1973 za přítomnosti ministra kultury České socialistické republiky Miloslava Brůžka (měsíc poté byl odvolán z funkce), velvyslance Polské lidové republiky Lucjana Motyky, polského generálního konzula v Ostravě, místopředsedy jihomoravského Krajského národního výboru, tajemníka krajského výboru Komunistické strany Československa a dalších představitelů veřejného života. V projevech byla oceňována cílevědomá, soustavná kulturně-výchovná, pedagogická, metodická i odborná činnost naší hvězdárny, její ideová úroveň a rekordní návštěvnost.

Kromě prohlídky budovy mohli hosté tenkrát v planetáriu shlédnout pořad Boj a vítězství, který vyprávěl o životě a díle Mikuláše Koperníka, stejně jako o zápasu Galilea Galileiho s církví. Jako viditelný doklad čestného pojmenování Hvězdárna a planetárium Mikuláše Koperníka v Brně pak byly na budově až do roku 2010 umístěny dva bronzové reliéfy od výtvarníků Miloše Slezáka a Miroslava Šimordy.

Kupodivu nikomu tenkrát nevadilo, že Mikuláš Koperník byl římskokatolický duchovní, vyzdvihovalo se pouze jeho astronomické dílo, které dle dobových názorů přineslo revoluci myšlení a pomohlo lidstvu vymanit se ze zajetí starověké filosofie, jejích dogmat a přežitků. Koperník měl být symbolem pokroku, svobodného myšlení a neúplatné lásky k poznané vědecké pravdě, zakladatelem materialistického chápání světa a marxistického světového názoru...

Od roku 1973 organizoval následující desetiletí Zdeněk Pokorný jedinečné Letní školy astronomie – vždy pro tři desítky středoškoláků a vysokoškoláků. Vyučujícími tehdy byli převážně vědečtí a pedagogičtí pracovníci astronomických ústavů akademie věd a univerzit. Kromě zaručené kvality výkladu tak absolventi osobně poznali odborníky, kteří se přímo podíleli na astronomickém výzkumu. Také podkladový materiál představoval většinou vhodně upravená reálná pozorování. Obsahově se však letní školy astronomie nezabývaly celou astronomií, ale vždy jen nějakou její částí, například fyzika Slunce a Sluneční soustavy, spektroskopie, fotometrie, používání kalkulátorů nebo jednoduchých prostředků v astronomii.

Od 7. února 1974 se staly skutečným fenoménem – přetrvávající pět desetiletí – přednášky Žeň objevů, v nichž Jiří Grygar poskytoval stručný souhrn nejdůležitějších a nejzajímavějších objevů na poli astronomie i kosmonautiky v uplynulém roce. Určitě je nezbytné zdůraznit, že podobně rozsáhlé a dlouhodobě budované přehledy jsou naprosto unikátní i v celosvětovém měřítku!

Jiří Grygar byl tehdy již známý popularizátor – například jeho kniha Vesmír (spoluautoři Zdeněk Horský a Pavel Mayer) vyšla v roce 1979 a 1983 v neuvěřitelném nákladu sto tisíc výtisků. Když se ale v osmdesátých letech stal scénáristou i moderátorem výjimečně úspěšného televizního cyklu Okna vesmíru dokořán, byl o jeho vystoupení takový zájem, že posluchači běžně stávali pod otevřenými okny přednáškového sálu.

Později technici zajišťovali zvukový přenos k reproduktorům zavěšeným na stromech v parku a instalovali televizní okruh pro černobílé obrazovky umístěné v planetáriu. Od jisté doby mají tyto unikátní proslovy v Brně premiéru, a i když se přenesly do větších sálů a zazní v jeden den hned dvakrát, stále nejsou schopny uspokojit všechny zájemce.

Koncem srpna 1975 explodovala v souhvězdí Labutě Nova Cygni 1975, která byla zřetelnější než hvězdy obrazce Velkého vozu a zařadila se tak mezi nejjasnější události tohoto druhu ve 20. století. I když se označuje jako „nova“, ve skutečnosti se nejednalo o novou hvězdu. Šlo o těsnou dvojhvězdu složenou z bílého trpaslíka a červeného obra, z jehož řídké atmosféry proudil na povrch bílého trpaslíka horký vodík. Spodní vrstvy vodíkové obálky trpaslíka se pak stlačovaly a zahřívaly, až se zde zapálily termonukleární reakce následované prudkým nárůstem jasnosti. Bohužel, událost v roce 1975 proběhla velmi rychle – trvala jen několik málo dní a zaznamenala ji tudíž jen hrstka pozorovatelů.

Jelikož veřejnost nezapomněla na fiasko s Kohoutkovou kometou, prakticky nikdo nevěnoval pozornost vlasatici, kterou v listopadu 1975 nalezl Richard M. West. Ta však na nic nedbala a na jaře 1976 ozdobila ranní oblohu vějířem chvostů sahajících až 35 úhlových stupňů daleko. Nakonec se přímo na Kraví horu přišlo na Westovu kometu podívat asi sto padesát nejvěrnějších návštěvníků.

V téže době začaly pod redakcí Zdeňka Pokorného vycházet útlé publikace edice nazvané Kapitoly z astronomie, které byly určené pro pracovníky hvězdáren a členy astronomických kroužků. Každé číslo se věnovalo jednomu tématu – např. Planeta Mars, Stavba a vývoj hvězd, Modely vesmíru anebo Vývoj galaxií. Zajímavé dramaturgické a vzdělávací počiny předváděla také skupina pracovníků pod vedením Zdeňka Okáče – podařilo se jí produkovat originální, důmyslně skládané audiovizuální pořady využívající systém několika diaprojektorů řízených impulzy z magnetofonu. Některé se přitom věnovaly i poněkud „atypickým“ tématům, např. čím dál tím aktuálnější ochraně přírody.

V roce 1976 navrhl výtvarný umělec a grafický designér Jan Rajlich naše první skutečné logo. Mělo podobu stříbrného měsíčního kotouče stylizovaného do poslední čtvrti, který se jemně dotýkal zlatě zářícího slunečního disku. V letech 1976 a 1977 bylo logo veřejnosti představeno formou plakátu formátu A1, v praxi se ale používaly především plakáty s růžovým a světle modrým podkladem ve formátu podélné poloviny A1. Na ně se dotiskovaly informace v grafické úpravě a fontu pod dohledem právě Jana Rajlicha.

Idea byla taková, že budou vylepovány vedle sebe – na růžovém měl být program denní a dětský (planetárium), na modrém večerní (hvězdárna). I když se to příliš nedodržovalo, používaly se až do poloviny devadesátých let. Plakát s logem byl také hojně vystavován po celém světě a reprodukován v grafických publikacích a časopisech i ročenkách, například na mezinárodním Bienále užité grafiky v Brně v roce 1978.

V roce 1977 byl ředitel Oto Obůrka odvolán. Zřejmě pro vyškrtnutí z komunistické strany a také pro trik s pojmenováním po Mikuláši Koperníkovi. Nakrátko jej zastoupil Zdeněk Mikulášek, který ale naopak do komunistické strany odmítl vstoupit, takže jej vzápětí vystřídal Josef Kohout. Ten byl sice poněkud jiného politického ražení než zbytek našeho osazenstva, ale také úžasně tvrdohlavý, což se ukázalo klíčové v dalším stavebním a technickém rozvoji.

Na sklonku sedmdesátých let se u nás objevili noví, velmi nadaní odborníci. Především Milan Wudia, jenž převzal a sám vyvíjel řadu technických projektů, a Miloslav Druckmüller, který se věnoval fotografii. Zatímco první se záhy stal našim kmenovým zaměstnancem, z druhého vyrostl profesor Vysokého učení technického v Brně. Jeho oborovým zaměřením je nyní matematika, ale velkým koníčkem zůstala astronomie. Například zásadním způsobem zdokonalil matematické metody analýzy obrazů sluneční koróny a dnes je tvůrcem nejlepších záběrů úplných zatmění Slunce na světě. Za těmito úkazy přitom cestuje po celé planetě.

Ne vždy ale byli naši pracovníci vizionáři. Svědčí o tom dochovaný „strategický dokument“ z roku 1977 popisující technické vybavení hvězdárny v roce 2000. Koho by tenkrát napadlo, že přijdou počítače, dataprojektory a Internet? Největším „výkřikem“ měly být čtyři barevné televizory připojené na kameru v planetáriu a episkop, který dokázal na bílé plátno promítnout i neprůhledné předlohy (např. knihy či časopisy). Krásný precedens pro všechny další i dnes hojně vypracovávané koncepce a studie…

Jiné vize se ale naplnit podařilo. Počátkem osmdesátých let se objevila myšlenka na centralizované uspořádání hvězdáren na jižní Moravě. Pod brněnskou instituci, která by zajišťovala personální i odborné vedení, se měly převést její menší „sestry“, například ve Veselí nad Moravou, Ždánicích, Žďáru nad Sázavou, Blansku či Gottwaldově (dnes Zlín). Vždyť metodickou pomoc pro tyto a další hvězdárny, jakožto i malé pozorovatelny či školní kroužky, naši pracovníci stejně vykonávali již od padesátých let. Nakonec se v lednu 1986 k Brnu připojila jen pozorovatelna ve Vyškově na okraji čtvrti Marchanice.

Vybudována byla v letech 1970 a 1971 na návrh Adolfa Neckáře (jinak ředitele prostějovské hvězdárny). Pod její odsuvnou střechou se nacházel velký zrcadlový dalekohled o průměru objektivu 30 centimetrů. Větší vzdálenost od centra Vyškova sice nabízela příznivější pozorovací podmínky, ale díky horší dostupnosti měla stabilně malou návštěvnost. Brzo bylo zřejmé, že se jedná o nesystémový a ve svém důsledku pro obě strany nešťastný krok. Návrat k původnímu vlastníkovi – městu Vyškov – se však realizoval až v červenci 2008. Od té doby tamní hvězdárna prošla mnoha stavebními úpravami, dnes je pobočkou vyškovské zoologické zahrady a v jejím okolí je instalována velmi populární expozice modelů pravěkých ještěrů.

Pro malou nadmořskou výšku a středoevropské klima je typické počasí nevhodné pro přesná astronomická pozorování. Konkrétně na Kraví hoře bývá nanejvýš několik desítek bezoblačných nocí do roka. A bohužel, to není to nejhorší... Ještě koncem šedesátých let byla obloha nad Brnem tak temná, že bychom na ni pouhýma očima zahlédli až dva a půl tisíce hvězd. Díky narůstajícímu počtu pouličních lamp, reklam i reflektorů mířících na brněnské památky se však výhled zhoršoval. Snad největší zlom přišel v roce 1974, kdy byly hromadně v pouličních lampách instalovány rtuťové výbojky, brzy nahrazené ještě horšími sodíkovými zdroji světla s charakteristickým oranžovým odstínem.

Dnes z Kraví hory uvidíme nanejvýš několik stovek hvězd a pozorování galaxií, mlhovin, komet či meteorů je velmi obtížné, pro náhodného pozorovatele takřka nemožné. Z přesných měření dokonce vyplývá, že obloha nad městem má trvale vyšší jas než jaký nastává po nautickém soumraku, kdy je Slunce více než 12 stupňů pod obzorem. Jinak řečeno, nikdy u nás nenastane přírodní tma. Ostatně jako ve zbytku Evropy.

Právě světelný smog vyhnal naše pozorovatele v osmdesátých letech za Brno. Díky Janu Hollanovi, Zdeňkovi Mikuláškovi a Miroslavu Šulcovi vznikla jižně od Brna u obce Tetčice malá pozorovací stanice. Jednalo se o stavební buňku umístěnou u hájenky Na Bučině, která byla vybavena elektřinou, několika palandami a přenosnými dalekohledy. s ohledem na komplikovanou dostupnost – buď osobním automobilem anebo pěšky zhruba čtyři kilometry od nádraží v Tetčicích – však nebyla příliš využívána a zhruba po patnácti letech zanikla. Obloha zde ale byla náramná, ještě na sklonku existence pozorovatelny jste mohli zahlédnout hvězdy slabé 7 magnitud jenom několik stupňů nad obzorem!

Kuriozitou je, že od roku 1981 jsou součástí komplexu hvězdárny a planetária i zbytky prvorepublikového vodojemu s dolní přečerpávací stanicí (dnes Středisko volného času Lávka). Vznikl v roce 1913 kvůli zásobování okolní vilové zástavby, v polovině šedesátých let byl ale nahrazen jinými rozvody, veškeré technické zařízení bylo demontováno a nyní slouží jako provizorní skladiště.

V podvečerních hodinách 30. května 1984 se nízko nad obzorem sledovalo částečné zatmění Slunce. I když nebylo nijak výjimečné, několika desítkám pozorovatelů se tehdy naskytla úžasná podívaná na Slunce vykrojené temným Měsícem obklopené kupovitou oblačností.

Návrat Halleyovy komety v roce 1986 byl spíše zklamáním, její reputaci zachránily pouze prolétající meziplanetární sondy, které se na ni podívaly ze vzdálenosti jen několika set kilometrů. Mohlo se tak obdivovat její jádro v podobě „burského oříšku“ o rozměrech 15 x 8 x 8 kilometrů, sestávající z osmdesáti procent z vodního ledu, patnácti procent tuhého oxidu uhelnatého i uhličitého a drobné příměsi složitějších látek.

Přesto všechno se každý dubnový večer přišlo na Halleyovu kometu podívat několik desítek návštěvníků, aby se na pár desítek sekund v dalekohledu kochali pohledem na nezřetelnou mlhavou skvrnku. Mnohem lepší výhled budeme mít z Kraví hory až při příštím návratu, škoda, že se tak stane v roce 2061. Naše hvězdárna se také významnou měrou podílela na projektu International Halley Watch, který propojoval profesionální a amatérské astronomy, kosmické agentury i vládní organizace. Jedním z mezinárodních koordinátorů byl Vladimír Vanýsek, jenž v padesátých letech pozoroval právě na Kraví hoře.

Opět se bude stavět

Zvládnout nabitý provoz pro školy a veřejnost nebylo po celá šedesátá i sedmdesátá léta nijak snadné. V letních a podzimních měsících bylo od osmi hodin ráno do osmi hodin večer obsazené jak planetárium, tak přednáškový sál, denně se u nás vystřídalo až několik stovek návštěvníků. Například jen 8. června 1973 jich dorazilo 571! Náročné byly zejména pořady v malém planetáriu. Jednoduchý a velmi hlučný větrák – později familiárně označovaný „vichr z hor“ – zajišťoval pouze primitivní ventilaci mezi krátkými přestávkami, takže se malé prostory podobaly spíše sauně. Není divu, že se naši pracovníci několikrát za den převlékali, mnozí učitelé si v planetáriu „schrupli“ a děti občas vyprázdnily obsah žaludků.

O stavbě nové budovy se sice hovořilo již od roku 1959, chyběly však peníze anebo stavitel, mnohdy obojí. Vznikla řada nejrůznějších projektů, dokonce i polystyrénových modelů, psaly se žádosti, petice a studie. Některé byly velmi ambiciózní, podobně jako v padesátých letech, jiné naopak skromnější. K původní budově z roku 1959 se měl přistavět komplex dalších přednáškových sálů, kluboven i dílen, kterým vévodily výstavní prostory a samozřejmě větší planetárium. Naštěstí se tak nestalo a nepříliš podařené návrhy zůstaly pouze u studií tlejících v našem archivu.

Když ale 12. ledna 1982 prošel dveřmi miliontý návštěvník – Václav Valášek, žák sedmé třídy Základní devítileté školy Merhautova Brno, bylo všem zřejmé, že situace je už skutečně neúnosná a musí se nějak řešit.

Opět se začalo nákupem nového projektoru hvězdné oblohy. Klíčovou roli tentokrát sehrála Marie Tomanová, tehdy naše výpomocná uklízečka a hlavně milá paní, jejíž manžel jako místopředseda Krajského národního výboru rozhodoval o velkých investičních akcích (jednalo se o předchůdce dnešního úřadu Jihomoravského kraje). Tak se přece jen – ve středu 25. května 1983 – podařilo získat příslib na nezbytné finanční prostředky.

Planetárium typu Spacemaster měla dodat společnost Carl Zeiss Jena za cenu 336 561 rublů, s ohledem na tehdejší politickou situaci žádný jiný dodavatel ani v úvahu nepřicházel. Poněkud netradičně ale naši pracovníci požadovali projekční kopuli o nejvyšším možném průměru 17,5 metru, zatímco standardně byl projektor zaostřen na kopuli o pět metrů menší. Nakonec všakdodavatel naši podmínku splnil.

Události pak dostaly nečekaně rychlý spád – firma Carl Zeiss Jena se totiž rozhodla do Brna dodat přístroj s výrobním číslem 377, původně určený pro Mexiko City, kde ji zkrachovalo obchodní jednání. Ve středu 16. listopadu 1983 tak na brněnské hlavní nádraží dorazil vagón s deseti bednami, který musel být okamžitě vyložen. Nepříjemnou situaci zachránil nákladní automobil operativně zapůjčený brněnskou zoologickou zahradou, který celou zásilku převezl do skladu vlny národního podniku Mosilana na ulici Radlas.

Příběh samotné budovy odstartoval na jaře 1984 slavnostním poklepáním na základní kámen z leštěné šedomodré žuly... po kterém se všechno zastavilo. Atypická zakázka totiž nestála stavebním firmám za povšimnutí. Odbor kultury Městského národního výboru nakonec přistoupil k malé výměně. Společnost Průmyslové stavby Brno byla ochotna budovu planetária postavit za podmínky, že ji město postoupí prostory tehdejšího kina Úderka. To se nacházelo v centru Brna na náměstí Svobody a stavební podnik si právě v něm hodlal vytvořit Síň tradic. Tedy výstavku fotografií zasloužilých pracovníků, ikon komunistických filozofů, realizovaných staveb socialistické estetiky a umělohmotných karafiátů. Uzavření oblíbeného kina však vyvolalo nevoli u běžných občanů a naše hvězdárna prý byla vláčena i v novinách.

Architektonický návrh od Jiřího Janíka původně počítal s velkorysým objektem s několika přednáškovými místnostmi, řadou kanceláří, kupolí s dalekohledy, občerstvením atd. Nakonec se ale zvolila úspornější varianta se sálem velkého planetária a několika pracovnami, v podobě přístavby ke stávající budově. Klíčový byl ale vklad našich pracovníků, zejména Jaroslava Medka, Zdeňka Okáče a Milana Wudii, kteří zúročili nejen své letité zkušenosti.

Díky jejich invenci byl projekční přístroj umístěn na hydraulické plošině, takže se mohl – i přes hmotnost 900 kg – dle potřeby schovat do spodního patra a nevadil divákům v přímém výhledu na projekční plochu. To v kombinaci s nestandardně umístěnou zadní promítací kabinou a stupňovitým uspořádáním řad sedadel, vytvořilo unikátní sál s univerzálním využitím – nejen pro astronomické projekce, ale také přednášky či koncerty. Připomeňme, že se tehdy planetária konstruovala především s kruhovým uspořádáním sedadel, tzv. divadelní varianta se stala mezinárodním standardem až v novém tisíciletí.

První terénní úpravy pro stavbu velkého planetária proběhly v prosinci 1984 a poslední práce v interiéru za následujících sedm let! Chce se poznamenat – nic nového pod Sluncem... Vše totiž komplikovala naprostá neochota, dokonce lze říci neschopnost stavební firmy. Jeden příklad za všechny: Když se v roce 1985 projednával příchod dělníků na stavbu, nebyl pro ně zajištěn jakýkoli přístřešek. Nezbývalo tedy nic jiného než nabídnout vlastní budovu (ale pak ji zavřít pro veřejnost) anebo pro zedníky sehnat jinou provizorní boudu. Nakonec se podařilo „splašit“ mobilní stavební buňku. Sice neměla podvozek, ale za to měla prohnilou podlahu i střechu. Naši pracovníci maringotku dopravili na Kraví horu, vyspravili strop, izolovali stěny, položili novou podlahu, instalovali vytápění, osvětlení a vodovodní přípojku. To všechno za pouhé čtyři dny!

Zástupce generálního dodavatele Průmyslové stavby Brno však poté jednoduše konstatoval, že pro nedostatek dělníků stejně stavět nezačne. Když se přeci jen na konci roku 1985 akce rozběhla, došlo k sesuvu půdy, který zničil zhruba sto metrů oplocení přilehlé zahrádkářské kolonie. Takže se uklidňovali i právem rozezlení sousedi.

Trápení se stavební firmou nemělo konce... V roce 1986 bylo možné na stavbě potkat pouze dva dělníky, mistra a stavbyvedoucího. Když počátkem roku 1987 ředitel Josef Kohout vyvinul mimořádný tlak na všechny zainteresované strany, přišlo dalších 15 zedníků. Chyběly ovšem cihly, až se počátkem září 1987 podařilo sehnat čtyři tisíce cihel (po urgenci na generálním ředitelství cihlářského průmyslu), které však stačily na pouhé tři dny práce! Dodávky stavebního materiálu byly obnoveny v říjnu 1987, pak se ale hledali řemeslníci. Buď totiž přišli s několikaměsíčním zpožděním anebo vůbec, dávali totiž přednost politicky sledovanějším projektům.

Hrubá stavba, vč. vnější kopule o průměru 21 metrů od společnosti Drevina Turany, byla dokončena až na sklonku roku 1989. Teprve pak se instalovala projekční plocha ve tvaru polokoule, na níž se promítaly hvězdy sledované diváky. Měla průměr 17,5 metru, hmotnost 10 tun a vytvořilo ji 742 plechových dílů přichycených 17 tisíci vruty. Navíc byly plechy z akustických důvodů perforovány přibližně 60 miliony miniaturních otvorů.

Ani tím ale trápení neskončilo. Bylo potřeba oživit dlouhodobě skladované audiovizuální technologie projektoru Spacemaster a také dokončit všechny interiéry. Například křesla společnost OPP Humenné přivezla namísto v únoru až v listopadu 1990(!), řadu úprav vnitřních prostor pak raději udělali sami pracovníci.

Mezitím probíhal svár v tvůrčím týmu našich budoucích moderátorů, který se bohužel rozpadl na dvě nesmiřitelné skupiny. Dle představ první z nich, řekněme tradiční, měly pořady velkého planetária navazovat na učební osnovy a vypadat podobně jako v původním malém sále. Tedy sestávat z jednoho delšího audiovizuálního pásma, ke kterému by moderátor přidal víceméně volný výklad o orientaci na hvězdné obloze. Naopak druhá skupina – pod vedením Zdeňka Pokorného – navrhovala výrazné rozdělení každého představení do několika částí, které kombinovaly několik živých výstupů střídaných s kratšími projekcemi. V takovém případě se ale moderátor držel scénáře, který úzce korespondoval s promítaným obrazem. Zdeněk Pokorný navíc věnoval mimořádnou pozornost výběru témat, hledal odpovědi na časté otázky kladené návštěvníky a jím tvořené pořady měly podobu uzavřených celků s literárními zápletkami pouze volně navazující na školní učivo.

Poněkud specifický přístup ředitele Josefa Kohouta k pracovníkům, vypjatá atmosféra probíhající diskuze o podobě pořadů i deziluze z průtahů stavby ale vedla k naprostému rozkladu pracovního kolektivu, takže ještě před otevřením velkého planetária odešla většina kmenových pracovníků za jiným zaměstnáním.

Nakonec ale projekt dospěl do cíle. V pátek 17. listopadu 1989(!) se na nebi objevila výrazná polární záře, snad jako předzvěst mnoha dalších změn, které neminuly ani Kraví horu. V této souvislosti je vhodné zmínit, že do průběhu brněnské sametové revoluce významně zasáhl náš cyklostyl, tajně odvezený na filozofickou fakultu tehdy ještě Univerzity Jana Evangelisty Purkyně (předtím a dnes Masarykova univerzita). Tento jednoduchý tiskařský stroj vychrlil hodně přes sto tisíc letáků.

Velké, velké planetárium

V květnu 1990 se do našeho čela postavil Zdeněk Mikulášek, který reinkarnoval novátorský duch instituce. Velké planetárium bylo – za účasti ministra kultury Milana Uhdeho, primátora města Brna Václava Mencla a mnoha dalších hostů – otevřeno 4. října 1991. Nezapomenutelným se stal především velmi milý projev pana ministra, jenž navázal na předcházející hudební vystoupení – pěvecký doprovod k inauguraci planetária zajistila tehdy ještě zcela neznámá Magdalena Kožená.

Prvním zhlédnutým představením velkého planetária se stalo Zrozeni v chladu a ohni (scénář a režie Zdeněk Pokorný) o objevu supernovy ve Velkém Magellanově mračnu v roce 1987. Jednalo se o hvězdu s hmotností asi dvacet hmotností Slunce, která na sklonku své zářivé existence jednoduše explodovala. Takže, i když se nacházela 168 tisíc světelných let daleko, tedy za hranicemi naší Galaxie, byla bez problémů viditelná bez dalekohledu. Nakonec pohasla a zbylo po ní pouze drobné jádro, o průměru pouhých 20 kilometrů, označované jako neutronová hvězda.

Druhé představení Zkáza přichází z kosmu se věnovalo tématu ohrožení života na Zemi prolétajícími planetkami a kometárními jádry (autorem byl opět Zdeněk Pokorný). Jen v roce 1991 proběhlo 81 repríz, na které zavítalo přes 6 600 diváků.

Základní kámen velkého planetária, na který se poklepávalo v roce 1994, se nakonec proměnil v krychlové sluneční hodiny s několika číselníky. Koncepci navrhl Zdeněk Mikulášek, čáry a nápisy byly zhotoveny v kamenické firmě, kde se takřka výhradně vyráběly pomníky pro Ústřední hřbitov. Stopou z minulosti je nápis na zadní straně hodin – Hvězdárna a planetárium Mikuláše Koperníka v Brně – a špatně udané zeměpisné souřadnice. Někdy v polovině padesátých let totiž zřejmě vznikla chyba, která naši budovu umístila o tři sta metrů dál jihovýchodním směrem. Nesrovnalost byla odhalena až v roce 2000, kdy byl zpřesněn navigační systém GPS.

Účet za stavbu budovy zněl na 10 361 297 korun a 92 haléřů (ano, s takovou přesností je vyčíslena), za planetárium Spacemaster a projekční plochu 4 501 594 korun. V dnešních cenách bychom zaplatili 65, resp. 30 milionů. Nadlidskou trpělivost se všemi dodavateli projevil tehdejší ředitel Josef Kohout, ve finále pak Zdeněk Mikulášek. s odstupem desetiletí je třeba všem „hrdinům“vyseknout obrovskou poklonu. Je totiž evidentní, že bez tohoto kvalitativního skoku by naše organizace chřadla, pokud by vůbec přežila další roky. Nový programový prostor velkého planetária však udržel naši pozici významného hráče na poli vzdělávacího a kulturního života ve městě i regionu.

Jediné, co se tehdy nepodařilo, bylo dispoziční řešení nového objektu. Problém byl v přístavbě, která oddělila obě programová centra – na jedné straně zůstal původní přednáškový sál s malým planetáriem, na druhé nové foyer s velkým sálem. Výsledkem byl komplikovaný provoz a neustále bloudící návštěvníci. Lišila se i vnější úprava obou staveb. Stará měla fasádu z klasického brizolitu s lesklými kousky slídy, novou ozdobily hnědé kachličky se světlým a tmavým odstínem, takže připomínala „inverzní bazén“. Jedinou „astronomickou okrasou“ byla otočná kopule o průměru pět metrů pro nový dalekohled na střeše centrální přístavby. Tento přístroj ale nebyl nikdy dokončen...

Jak tehdy vypadal sál velkého planetária? Příchod do rozsáhlého prostoru s klenutým stropem vyvolával podobné pocity jako „vstup do chrámu“. Uprostřed navíc stála světle modrá futuristická skulptura, která dokázala vykouzlit realistické nebe plné hvězd… Také zde bylo několikanásobně více místa: 200 sedadel a dalších až 200 míst na stání…

Hlavní projektor Spacemaster sice pracoval na stejném principu jako starší ZKP-1, na rozdíl od něj ale dvojice „hvězdných koulí“ vykouzlila asi devět tisíc hvězd z celého severního a jižního nebe, včetně několika mlhovin, galaxií a hvězdokup. Jelikož obrazy těles Sluneční soustavy generoval systém menších projektorů natáčených správným směrem mechanickými převody, mohla se snadno ukázat obloha v období několika desetiletí v minulosti i budoucnosti. Ve výbavě nechyběl ani projektor Mléčné dráhy, nejjasnější hvězdy noční oblohy – Siria, planety Jupiter s obíhajícími měsíci, projektory kreseb souhvězdí, různých typů zatmění Slunce, modelu Sluneční soustavy při pohledu z nadhledu, mraků, meteorů, barevné duhy, zemských kontinentů i různých systémů souřadnic.

V repertoáru našeho nového planetária se záhy objevily pořady věnované modernímu pohledu na Zemi, Sluneční soustavě i vzdálenější vesmír. Vše pod přísným dohledem Zdeňka Pokorného. Začaly se zde také organizovat vědecké konference, setkání s významnými osobnostmi a koncerty. Irena Vykoupilová po celá devadesátá léta připravovala koncerty z alternativní scény doplňované projekcí hvězdné oblohy. Přivítali jsme třeba Ivu Bittovou, Glena Hansarda, Vladimíra Václavka, Pavla Fajta, skupiny Už jsme doma, Majerovy brzdové tabulky, Psí vojáci či Dunaj.

Nový nádech

V devadesátých letech bylo čím dál tím snazší dostat se k informacím všeho druhu (předtím se například pravidelně jezdívalo do knihovny Astronomického ústavu v Ondřejově) a přicházely také další a další objevy z blízkého i vzdáleného vesmíru. V kreativní atmosféře se tehdy objevila další vlna amatérských pozorovatelů, podporovaná trojicí našich odborných pracovníků – Jan Hollan inspiroval návratem ke klasické pozorovací astronomii, Zdeněk Mikulášek zajistil teoretické základy a Zdeněk Pokorný „štábní kulturu“.

Počátek této generace najdeme na Celostátním astronomickém pozorovacím praktiku Čingov 87, které ve Slovenském ráji organizoval Jan Hollan a Peter Augustín (Slovenská ústřední hvězdárna v Hurbanově). Cílem bylo přivést k astronomickému výzkumu, co nejvíce středoškoláků a vysokoškoláků. Díky kombinaci tmavé oblohy, příznivého počasí, kvalitních instruktorů i řady odborných materiálů vznikl precedens pro podobné akce organizované až do dnešní doby.

Zřejmě nejvýznamnějším počinem byla reedice Atlasu Coeli Skalnaté Pleso 1950.0 od Antonína Bečváře. Mimochodem na přípravě původního vydání z roku 1948 spolupracoval i Jan Sitar, demonstrátor naší hvězdárny. Tyto skvělé mapy obsahují většinu objektů vzdáleného vesmíru viditelných malými dalekohledy. Oproti předloze ale byly v atlase vyznačeny jasnosti některých hvězd, které pomáhaly při pozorování meteorů i proměnných hvězd. Aby toho nebylo málo, byla nová verze o formát zmenšena, takže se s ní u dalekohledu mnohem lépe manipulovalo. Atlas Coeli byl už sám o sobě přelomovým dílem, ale ve variantě „z Čingova“ se stal relikvií každého poctivějšího pozorovatele.

V devadesátých letech se především rozvíjelo seskupení Amatérská prohlídka oblohy, které si kladlo za cíl sestavit spolehlivého průvodce po nejzajímavějších objektech vzdáleného vesmíru (tzv. deep sky). Ty se totiž nejen ukazovaly při večerních procházkách přímo na naší hvězdárně, ale mohl si je prohlédnout každý, kdo měl chuť se dívat na nebe. Zakladatelé Amatérské prohlídky oblohy – především Leoš Ondra za podpory Jiřího Duška a Tomáše Rezka – kolem sebe shromáždili několik desítek nadšených pozorovatelů, kteří pořídili tisíce záznamů o stovkách vesmírných těles. Nešlo přitom pouze o popis jejich vzhledu (vč. kreseb) v různých dalekohledech za různých pozorovacích podmínek, nýbrž o jejich komplexní poznání a zasazení do astrofyzikálních i historických souvislostí.

U dalekohledů anebo jen tak pod hvězdnou oblohou se trávily stovky hodin. Studovaly se barevné odstíny hvězd, podoby halových jevů, velikosti slunečních skvrn, odstíny soumrakové oblohy, úhlové rozlišení dvojhvězd, jasnosti mlhavých objektů, spektra nápadných hvězd, viditelnosti světlých i temných mlhovin, zákryty hvězd planetkami anebo problematika světelného znečištění. Smyslem ale nebylo odborně zkoumat vesmír, nýbrž zažít radost z poznávání jeho vlastností na základě osobních zkušeností.

Novou československou komunitu astronomů amatérů tmelil zpravodaj Bílý trpaslík i slovenský časopis Kozmos, stejně jako srazy organizované pod různými záminkami na řadě hvězdáren. Vysněný průvodce po krásách vesmíru nakonec nevznikl, shromážděné zkušenosti se však promítnuly do stovek článků, desítek knih a několika multimediálních výtvorů. Pár tehdejších „apačů“, jak se familiárně označovali členové Amatérské prohlídky oblohy, se dokonce začalo astronomii věnovat profesionálně. Mezi výjimečné osobnosti se zařadil především Kamil Hornoch, který se nejdříve jako amatér věnoval pozorování komet a meteorů, později byl významným objevitelem nov v galaxiích M 31 a M 81 a dnes je zaměstnán na Astronomickém ústavu Akademie věd České republiky.

Důležité se staly Astronomické expedice, které se dodnes konají v areálu podkrkonošské Hvězdárny v Úpici. Tato letní škola pozorovací astronomie je určena středoškolákům a vysokoškolákům, kteří se v noci dívají na oblohu (večerka bývá o půl třetí ráno), dopoledne spí a odpoledne se učí astronomii. Vedoucím odborného výcviku byl nejdříve Leoš Ondra, poté Jiří Dušek a později Jan Píšala – všichni naši pracovníci.

Stejně jako Atlas Coeli několik roků předtím, sehrál významnou roli v dalším poznávání vesmíru atlas Uranometria 2000.0 se všemi hvězdami viditelnými na pozemské obloze menšími dalekohledy. Zdá se to neuvěřitelné, ale v celém tehdejším Československu – právě u nás na Kraví hoře – existoval jeden jediný exemplář tohoto díla. Aby se s ním mohlo pozorovat i během vlhkých nocí, byl různě kopírován a v nouzi ručně obkreslován na pauzovací papír. Leoš Ondra v něm dokonce identifikoval a ručně popsal názvy několika tisíc dvojhvězd patrných našimi dalekohledy! Poznamenejme, že američtí autoři Wil Tirion, Barry Rappaport, George Lovi otevřeně přiznávali že se Uranometrie 2000.0 inspirovala právě českým Atlasem Coeli.

Tomu všemu nahrávalo i dění na obloze. V roce 1988 se opakovala velká opozice Marsu, takže se pod vedením Marka Vorla mapovaly povrchové detaily oranžové planety. s pomocí dalekohledu s objektivem 20 centimetrů, který byl od roku 1963 umístěn v nejstarší kopuli, také vznikla studie změn atmosférických útvarů v atmosféře planety Jupiter.

V letech 1988 až 1993, v souvislosti s návratem komety Swift-Tuttle, organizoval Petr Pravec poslední velkou kampaň zaměřenou na pozorování meteorů dalekohledy. Prachové částice z jádra této vlasatice uvolňované při průletech kolem Slunce totiž doplňují meteorický roj Perseid, s nímž se naše planeta pravidelně potkává kolem 11. srpna. Nakonec se podařilo shromáždit záznamy o několika tisících meteorech, které však dodnes čekají na důkladnější analýzu. Přesto všechno – obzvlášť v létě 1992 a 1993 – předvedly Perseidy výjimečnou podívanou. Petr Pravec se později stal špičkovým odborníkem na výzkum planetek prolétajících kolem Země.

V polovině března 1989 se pozorovala jedna z největších slunečních skvrn druhé poloviny dvacátého století – označovaná jako AR 5395. Zakrývala 3600miliontin slunečního disku (typická skvrna je desetkrát menší), přičemž ji doprovázela řada geomagnetických bouří způsobujících rozsáhlé výpadky elektrického proudu v kanadském Quebecku a také dočasnou ztrátu kontroly nad některými umělými družicemi.

V únoru 1992 vzplanula v souhvězdí Labutě Nova Cygni 1992 – jedna z nejjasnějších nov druhé poloviny dvacátého století. Díky řadě moderních observatoří, včetně Hubblova kosmického dalekohledu, patří mezi nejlépe studované objekty svého druhu. Naši pozorovatelé pak shromáždili několik stovek odhadů její proměnné jasnosti, které se staly součástí řady mezinárodních databází.

Ve středu 9. prosince 1992 se opět pozorovalo velmi tmavé a vůbec „podivné“ zatmění Měsíce v průběhu celého dvacátého století. Podle mnohých pozorovatelů byla zvláštní již polostínová fáze, kterou obvykle nelze vůbec rozeznat. Tentokráte byl ale zřetelný nazelenalý odstín zemského stínu. Největší překvapení nastalo při úplném zatmění, kdy se Měsíc zcela ztratil z oblohy. Viditelný byl až v malých dalekohledech jako bezbarvý kotouč.

Jiná exploze – v tomto případě ovšem hvězdy zhruba třicetkrát hmotnější než je naše Slunce – proběhla na sklonku března 1993 v galaxii M 81 v souhvězdí Velké medvědice. Jednalo se o druhou nejjasnější událost tohoto druhu ve dvacátém století (prvenství drží ta z roku 1987), takže se supernova přirozeně dostala do centra pozornosti nejen astronomů, ale po několik týdnů se na ni dívali i naši návštěvníci. V největším dalekohledu vypadala jako drobná hvězdička na okraji kruhové skvrnky (oné galaxie M 81). Na první pohled nic zvláštního, ale díky vzdálenosti asi deseti milionů světelných let se stala pro většinu pozorovatelů nejodlehlejší hvězdou, kterou kdy spatřili pouhýma očima.

V roce 1993 byla nalezena kometa Shoemaker-Levy 9, která se nejen pohybovala kolem Jupiteru (normálně vlasatice obíhají kolem Slunce), ale dokonce se pod jeho gravitačním vlivem rozpadla na menší části, jež se v létě 1994 s planetou srazily. Jednotlivé fragmenty kometárního jádra padaly do Jupiterovy atmosféry od 16. do 22. července 1994. Všechny shořely jako obří meteory, ale ty největší zanechaly nepřehlédnutelné temné skvrny, patrné několik následujících týdnů i našimi dalekohledy. Nejen, že šlo o jedinečnou podívanou, ale poprvé se podařilo spojit pozorování reálné oblohy s připraveným představením pod umělou oblohou planetária. Zdeněk Pokorný při této příležitosti totiž uvedl pořad Srážka s Jupiterem.

Do premiéry tohoto představení – 26. května 1994 – navíc kuriózně zasáhla sama příroda. Finále Srážky s Jupiterem doprovázela bouřka a když do konce chybělo posledních pár minut, udeřil blesk do nedalekého areálu Vysokého učení technického a způsobil tak několikahodinový výpadek elektrického proudu. Pozvaní hosté proto vyvrcholení celé show už nezahlédli.

Ve středu 22. listopadu 1995 byla přímo z Kraví hory pozorována sprška meteorů z roje alfa-Monocerotid. Během pouhých deseti minut zazářilo asi šest desítek slabých „padajících hvězd“. Znovu se podobné představení může zopakovat až v roce 2019. Pozorování pořízená Kamilem Hornochem právě na naší terase, pak byla citována v řadě odborných pracích.

V roce 1996 vydali Jiří Dušek, Pavel Gabzdyl a Jan Hollan publikaci Báječný svět hvězd – návod k aktivnímu pozorování vesmíru. Její součástí byl jeden z prvních průvodců po Měsíci, objektech Sluneční soustavy i vzdáleného vesmíru, jednoduchý astronomický atlas a řada pozorovacích historek. Čtenář se přitom stával spoluautorem, jelikož byl na stránkách prostor pro plnění praktických úloh. Je neoddiskutovatelným faktem, že tato knížka v dalších letech ovlivnila desítky nových astronomů a na dlouho dobu se stala jediným takovým „pracovním sešitem“, který měli začínající pozorovatelé k dispozici.

Mimořádný zájem vyvolaly průlety komet Hyakutake v roce 1996 a Hale-Bopp v roce následujícím. První z nich se podařilo objevit 31. ledna 1996 a už 25. března prošla pouhých 15 milionů kilometrů od Země. Tehdy se promítala poblíž severního nebeského pólu a její chvost se na temné obloze táhl přes půlku oblohy. Jenom o pár týdnů později ale zase zmizela z dohledu.

Hale-Bopp byla poprvé spatřena už v červenci 1995, kdy se nacházela mezi dráhou Jupiteru a Saturnu. Následná pozorování naznačila, že půjde o výjimečně nápadnou vlasatici. Vždyť jenom její jádro mělo průměr kolem šedesáti kilometrů, tedy desetkrát větší než u komety Halley. Optimistické prognózy se potvrdily. Bez dalekohledu byla pozorovatelná po celých 18 měsíců, během nichž se podařilo v našem planetáriu připravit představení pro dospělé Kometa století (autoři Jiří Dušek, Zdeněk Mikulášek) a pro menší děti příběh Jak kometa šla do světa (autorka Jitka Petrželová). Ve finále pak Hale-Bopp předvedla dva nápadné chvosty o délce až třicet úhlových stupňů, doplněné spirálovými výtrysky kolem jádra, pozorovatelnými dokonce i našimi dalekohledy.

Není divu, že v obou případech hvězdárna čelila obklíčení: Jenom 28. března 1996 se na kometu Hyakutake podívalo 702 lidí. Kometa Hale-Bopp se v únoru 1997 sledovala už před rozbřeskem, vždy v sobotu od 4 do 6 hodin ráno. Pokaždé dorazilo několik desítek návštěvníků! Pak se přesunula na večerní oblohu, takže ji za celé jarní období pozorovalo více než 15 tisíc lidí! Hned několikrát se tudíž opakovalo „přívalové pozorování“, kdy od konečné tramvaje na náměstí Míru směrem na Kraví horu proudily davy návštěvníků a naši pracovníci se jen zoufale snažili alespoň částečně zvládnout náročnou situaci.

V květnu 1997 se začala budovat síť telekomunikačních družic Iridium zajišťující z orbitální dráhy ve výšce necelých sedm set kilometrů telefonní spojení z libovolného místa naší planety. Krátce poté se ukázalo, že jejich antény skvěle odrážejí sluneční světlo a „házejí na nás výrazná prasátka“, která jsou jako krátká zjasnění pozorovatelná dokonce i na denní obloze! Na naší hvězdárně se tak obnovilo pozorování umělých satelitů – nejen Iridií, ale také orbitální základny Mir (zanikla v roce 2001) a Mezinárodní kosmické stanice (od listopadu 1998). Nikoli však z vědeckých důvodů, nýbrž jen tak pro zábavu.

Naši pracovníci také pomáhali identifikovat řadu „tajemných jevů“. Třeba v pondělí 4. listopadu 1991 pozorovaly tisíce lidí v celé Evropě zářící objekt, který po několik desítek sekund putoval oblohou a postupně se rozpadal na řadu menších těles. Šlo o zánik posledního stupně nosné rakety Gorizont 21.

S aktivitami člověka na oběžné dráze souvisel i neidetifikovaný létající předmět (tedy UFO) sledovaný 3. května 1994. Měl podobu rozmazané skvrny jasnější než Venuše, v dalekohledu ve tvaru „anděla s křídly“, který se rychle zvětšoval a rozplýval. Záhy se podařilo vysvětlit, že šlo o „utajovaný“ start rakety Titan IV, přičemž zbytky jejího ionizovaného paliva vytvořily umělou kometu.

Svoji skeptickou roli sehráli naši odborní pracovníci také při „výzkumu“ kruhů v obilí – několik našich nadšenců pár podobných agrosymbolů vyrobilo a poté se nechalo vystavit konfrontaci pseudobadatelů těchto „fenoménů“. Po celá desetiletí jsme pak sváděli sisyfovský souboj s astrologií. Samozřejmě marně...

Výjimečná událost se na nebi odehrála v noci z 16. na 17. listopadu 1998, kdy meteorický roj Leonid připravil podívanou v podobě záplavy velmi jasných meteorů. V průběhu několika málo hodin byly pozorovány desítky velmi jasných meteorů (tzv. bolidů), jejichž stopy dohasínaly více než čtvrt hodiny! Bohužel, jednalo se o událost, kterou nebylo možné předpovědět, takže jedinečnou noc prožilo jen několik málo našich pozorovatelů v Lelekovicích u Brna.

Počasí přálo, proto 11. srpna 1999 krátce po poledni naši návštěvníci obdivovali, jak temný měsíční kotouč zakryl 96 procent slunečního disku. Oblast úplného zatmění Slunce procházela přes nedaleké Rakousko či Maďarsko – v propagaci tohoto unikátního nebeského představení bezesporu sehrála důležitou roli právě brněnská hvězdárna. V planetáriu se promítalo představení Jeden den pro Slunce (autor Jiří Dušek, Zdeněk Mikulášek), vznikly www stránky i speciální publikace, prodávaly se brýle s bezpečnostními filtry… Přímo z Kraví hory se dívalo zhruba tři tisíce lidí, včetně řady představitelů veřejného života v čele s primátorem Petrem Duchoňem a ústavní soudkyní Dagmar Lastoveckou.

Dodejme, že naposledy bylo v Brně úplné zatmění Slunce viditelné 16. března 1485. Hranice oblasti pozorovatelnosti úplného zatmění Slunce přitom procházela napříč Brnem, například po dnešní ulici Joštova. Pokud bychom se nacházeli v místě Špilberku či na náměstí Svobody, zahlédli bychom úplné zatmění na celých 17 sekund. Avšak při pohledu z Kraví hory přeci jenom kousek slunečního disku zpoza měsíčního kotouče vykukoval. Od té doby se takové představení v moravské metropoli nezopakovalo, to nejbližší uvidíme 21. července 2726. Pokud bude pěkné počasí.

V zajetí kyberpunku

Po celou dobu existence velkého planetária probíhala díky Milanu Wudiovi jeho technická inovace. V prvních letech se vše řídilo jednoduše – obsluha ručně ve stejný okamžik spustila dva kotoučové magnetofony. Jedna stopa obsahovala namluvený komentář, na zbývajících byly akustické signály, které zajišťovaly synchronizaci obrazu promítaného z diaprojektorů. Pohyby planetária ve vhodné okamžiky ovládala obsluha. Naštěstí pro tehdejší pracovníky se už v roce 1995 přešlo na modernější řídicí systém, kdy analogový počítač – tj. planetárium se všemi pomocnými projektory – poslouchal povely z klasického digitálního počítače.

Vrcholem technického umu byla soustava pěti dvojic diaprojektorů, u kterých se individuálně volila doba svícení, jas a okamžik výměny jednoho záběru za druhý. Spolu s černým maskováním každého políčka (tuto technologii téměř k dokonalosti přivedl Jaroslav Luner) bylo možné promítat obrazy mezi hvězdy a vytvářet tak složité koláže. Velkým trápením ale byly nezaskakující diapozitivy v příliš tlustých rámečcích. Než se přešlo na spolehlivější typ, existovala funkce „zastrkávače diáků“. Jiným problémem byly chlupy a další nečistoty ulpívající na sklíčkách, takže byl ustaven i „ofukovač“.

Z počátku byla nouze o obrazové podklady. V devadesátých letech proto zahraniční časopisy Sky and Telescope a Astronomy nejdříve putovaly k fotografovi, který z nich okopíroval všechny zajímavé ilustrace předtím, než se na nich ocitly mastné otisky prstů následujících čtenářů. Původně se také promítalo z klasických filmových projektorů, tudíž naši pracovníci absolvovali promítačské kurzy. Už v roce 1996 ale sestavu doplnil projektor s videopřehrávačem, později přišla zařízení s vyšším rozlišením i kvalitou obrazu, vrcholem se stal špičkový HD projektor od společnosti BARCO.

Planetárium Spacemaster konstrukčně pocházelo ze sedmdesátých let a jeho projekční plocha tudíž nepočítala s projekcí kontrastních a jasných obrazů z diaprojektorů, natožpak datových projektorů. Ke kvalitativní změně došlo až v novém tisíciletí, kdy naši technici přední část kopule jednoduše vytapetovali bílým papírem. Bohužel, současně s tím se výrazně zhoršily akustické vlastnosti celého sálu. Kupodivu, návštěvníci přijali „zubatou“ projekční plochu bez mrknutí oka.

Z dnešního pohledu je neuvěřitelné, že obrazovou projekci zajišťoval prezentační program Powerpoint od společnosti Microsoft. Řídicí počítač ovládal analogové planetárium, spouštěl hudbu a v definovaných okamžicích simuloval „kliknutí myši“ právě pro Powerpoint. Vše probíhalo v reálném čase – pokud byla v 58. minutě z šedesátiminutového programu nalezena a opravena chyba, musel se celý pořad projet od počátku. Jelikož nebylo možné představení testovat jinde než v sále velkého planetária, všechny zkoušky probíhaly výhradně v noci. Tvůrci pak museli znát nejrůznější „magické“ konstanty – například optimální jas diapozitivů na 36 procentech, minimální čas mezi výměnou dvojice záběrů sedm sekund a dojezd zdvihadla projektoru planetária 49 sekund. Na profesionální software obsluhující několik videoprojektorů současně se přešlo až v roce 2008, tedy na sklonku existence velkého planetária (realizoval Michal Dvorský).

Moderní audiovizuální technika se od roku 2002 testovala také na „digitální výstavě“ Průhledy do budoucnosti. Několik počítačových monitorů a velkoplošných panelů nabízelo výhledy a vize budoucnosti. Co zajímavé se odehraje na obloze, které velké astronomické a kosmonautické projekty se uskuteční, jak může vypadat další vývoj pozemské civilizace z pohledu astronoma. Získané zkušenosti – realizační i provozní – pak ovlivnily všechny naše další interkativní projekty.

Důležité věci se odehrávaly také na poli popularizace. To, že technika není hlavním cílem, nýbrž prostředkem k prezentaci astronomie, názorně předváděl po celá devadesátá léta Zdeněk Pokorný. Své představy přitom formuloval i teoreticky – v podobě několika odborných prací. Také se stal autorem řady populárně vědeckých publikací, z nichž lze připomenout především Sto astronomických omylů uvedených na pravou míru (spoluautoři Zdeněk Horský, Zdeněk Mikulášek), Záludné otázky z astronomie (spoluautor Zdeněk Mikulášek) a Příběh nesmrtelných poutníků. Poslední jmenovaná kniha vyprávěla o dvojici meziplanetárních sond Voyager, která v sedmdesátých a osmdesátých letech zkoumala periferii Sluneční soustavy.

Zdeněk Pokorný vytvořil promyšlený astronomický kurz pro žáky základních a středních škol, který se v letech 1996 a 1998 proměnil v unikátní dvojdílné multimediální dílo Astro 2001: Báječný vesmír a Astro 2001: Jak vesmír funguje. Na rozdíl od jiných poznával uživatel základní informace o blízkém i vzdáleném vesmíru systematicky, dle předem dané navigace. Ve své době šlo o průkopnický čin na poli domácího vzdělávání s využitím multimediální počítačové techniky, na jehož podporu dorazil do České republiky významný britský popularizátor astronomie Patrick Moore. Astro 2001 nakonec vyšlo v řadě verzí i jazykových mutací, včetně hindštiny.

Jak je uvedeno v příslušné výroční zprávě, už v listopadu 1993 byla brněnská hvězdárna zapojena do „mezinárodní informační sítě zvané E-mail“. Doslova bylo zapsáno: Provoz sítě je bezplatný, což vedlo k úspoře na telefonních hovorech a poštovném v objemu asi 10 tisíc Kč. Adresa hvězdárny tehdy byla mikulas@csbrmu11.bitnet.

Na počátku byl zoufale pomalý telefonní modem, který ale již v polovině roku 1994 nahradil laser mířící na Ústav přístrojové techniky na ulici Žižkova. Datový přenos se tak sice zrychlil, avšak stačil hustší déšť nebo mlha a bylo po spojení. Vše vyřešil až optický kabel, který na vrcholek Kraví hory dorazil o několik roků později… Je přitom evidentní, že Internet i vnitřní počítačová síť od počátku patřily mezi naše nejdůležitější pracovní nástroje. Dálkové řízení nové budovy dnes dokonce umožňuje odbavit až tisíc návštěvníků během jediného odpoledne pouhou trojicí našich pracovníků.

Internet do provozu hvězdárny poprvé významně zasáhl v červenci 1994, když se srážela rozpadlá kometa Shoemaker-Levy 9 s planetou Jupiter. Ze serveru americké Jet Propulsion Laboratory se kopírovaly záběry největší planety Sluneční soustavy pořízené Hubblovým kosmickým dalekohledem s odstupem pouze několika málo hodin. Snímky stop zanikající vlasatice se pak tiskly na černobílé tiskárně a návštěvníci je obdivovali přišpendlené na polystyrenové nástěnce…

Když se 4. července 1997 pomocí Internetu sledoval přímý přenos z přistání sondy Pathfinder s vozítkem Sojourner na povrchu Marsu (v kritický okamžik spojení samozřejmě vypadlo), zrodily se Instantní astronomické noviny, vycházející na adrese http://www.ian.cz pod redakčním vedením Jiřího Duška, Rudolfa Nováka a Zdeňka Pokorného. Jejich prvotním posláním bylo informovat širokou veřejnost o zajímavém dění v astronomii a kosmonautice, později se ale přidala vážněji míněná vědecká žurnalistika, tvorba tištěných publikací i DVD. Zajímavý počin skončil počátkem nového tisíciletí, avšak jako první internetový portál v historii získal jméno jedné z planetek – Inastronoviny (s pořadovým číslem 9665). Těleso pohybující se mezi Marsem a Jupiterem pokřtili jeho objevitelé, manželé Tiší z Observatoře na Kleti.

Do února 1999 bylo možné nalézt velmi strohé stránky se základními informacemi o naší hvězdárně na adrese http://www.sci.muni.cz/obsbrno/, poté se však registrovala exkluzivní doména http://www.hvezdarna.cz, na které Rudolf Novák vytvořil naši první profesionální prezentaci. V roce 2014 přibyla adresa http://www.zeremevesmir.cz věnovaná on-line video obsahu. Například se zde nachází na dvě stě záznamů odborných přednášek zaznamenávaných od roku 2004 – třeba vystoupení profesora Petra Kulhánka z Českého vysokého učení technického s názvem Hvězdné rakve zhlédlo více než 20 tisíc lidí!

Jelikož je z Kraví hory pěkný výhled, zprovoznil Milan Wudia v roce 2005 na vrcholu kopule velkého planetária elektronickou rozhlednu, která nepřetržitě sledovala nejen okolí, ale i zajímavé nebeské úkazy. Třeba 10. ledna 2007 ulovila kometu McNaught, která byla patrná jen několik desítek minut nízko nad západním obzorem. Po přestavbě budovy v roce 2014 vznikl nový systém kamer s meteorologickou stanicí . Rutinně tak zaznamenáváme například meteory, blesky či halové jevy. Autory této sestavy jsou Tomáš Hladík a Zdeněk Řehoř.

Od čtvrtka 30. července 2009 se naše hvězdárna prezentuje také na sociální síť Facebook. Zpočátku okrajová aktivita nakonec přerostla ve významný, byť stále neformální kanál, který od poloviny roku 2014 sleduje více než 22 tisíc příznivců. Jeho sílu demonstroval například snímek blesků nad Brnem, jenž 1. července 2012 pořídil Pavel Gabzdyl. Tzv. „like“ vyjádřilo 10 947 uživatelů, 7 147krát byl snímek sdílen a objevilo se u něj 884 komentářů. Portrét byl také publikován na prvních stránkách celostátních novin a reportáž o něm odvysílala Česká televize.

Technické změny se nevyhnuly ani našemu největšímu dalekohledu s objektivem o průměru 40 centimetrů ze sedmdesátých let – původní fotoelektrický fotometr střídaly stále lepší CCD kamery. Například se s ním 3. července 1989 podařilo sledovat velmi vzácný zákryt jasné hvězdy 28 Sagittarii Saturnovým měsícem Titan. Anebo v noci ze 4. na 5. září 2004 Ondřej Pejcha – jako první v České republice, detekoval přechod exoplanety přes hvězdu označovanou TrES-1 ze souhvězdí Lyry. Dalekohled je dodnes v provozu, po přestavbě budovy naší hvězdárny ale od roku 2010 v pozorovatelně ve Vyškově.

Konec zlatého století

Významným počinem se stal Astronomický festival 1999, během kterého několik desítek profesionálů shrnulo změny ve svém oboru za celé dvacáté století a nastínilo výzvy století nadcházejícího. Organizátorům pod vedením Miloslava Zejdy se tehdy podařilo do Brna pozvat téměř celý výkvět československé astronomie. s přehledovými referáty vystoupil Zdeněk Ceplecha (na téma meziplanetární látka), Marcel Grün (kosmická astronomie), Petr Harmanec (stelární astronomie), Petr Jakeš (planetární geologie), Luboš Kohoutek (mezihvězdná látka), Jiří Langer (kosmologie), Jan Palouš (galaktická a extragalaktická astronomie), Luboš Perek (astronomická diplomacie), Zdeněk Pokorný (planetární astronomie), Vojtech Rušin (Slunce), Zdeněk Sekanina (kometární astronomie), Jan Vondrák (astrometrie) a Josef Zicha (astronomie pozemními prostředky). .

Na počátku nového tisíciletí se začal pozitivně měnit také vztah profesionálů k amatérským pozorovatelům. Stačilo si totiž pořídit CCD kameru (laicky řečeno speciální digitální fotoaparát), namontovat ji na kvalitní dalekohled a už jste se mohli začít věnovat skutečnému základnímu výzkumu. To platilo obzvlášť při pozorování proměnných hvězd – měření, dříve dosažitelná pouze s dalekohledy o průměru objektivu jeden a více metrů, šlo nyní s moderní technikou získávat i na balkoně vlastního domova. Elektronické detektory totiž vliv světelného znečištění částečně kompenzují, takže i z Kraví hory nyní zachytíme hvězdy až milionkrát slabší než jaké uvidíme bez dalekohledu. Samozřejmě ale pohled pouhýma očima zůstává nevalný...

V noci z 6. na 7. dubna 2000 bylo možné se z Kraví hory podívat na výjimečně jasnou polární záři, která ozdobila seskupení Měsíce, Jupiteru, Marsu a Saturnu. Obloha tehdy „hořela“ sytě červenou barvou s řadou světlých pruhů, které kolmo k obzoru vybíhaly až do zenitu. Náš pracovník Jan Šafář z této události stihl pořídit několik úžasných záběrů, z nichž jeden se objevil (jako druhý český v historii) na populární stránce Astronomy Picture of the Day.

Jenom o měsíc později, 6. května 2000 krátce před druhou hodinou odpolední, proletěl po nebi velmi jasný meteor, který byl i na denní obloze viditelný z mnoha míst České republiky, Slovenska i Polska. Bezprostředně po přeletu dopadlo do okolí beskydské obce Morávka několik desítek, možná stovek kamenných meteoritů o celkové hmotnosti zhruba 150 kilogramů. Pět exemplářů bylo také nalezeno. Naše hvězdárna – prostřednictvím Instantních astronomických novin – sehrála významnou roli při informování veřejnosti o celém jevu, dokonce se tak vypátral jeden z náhodně pořízených videozáznamů této jedinečné události.

V srpnu 2000 se stal součástí našeho kolektivu Pavel Gabzdyl, člověk s výjimečným talentem a grafickým nadáním. Pod jeho vlivem došlo k dalšímu posunu v tvorbě pořadů v sále velkého planetária, které se začaly proměňovat ve stále důmyslnější koláže na míru připravovaných vědeckých vizualizací. Pavel Gabzdyl se později stal autorem řady publikací, především pak jedinečného průvodce Prohlídka Měsíce, který populární formou seznamuje veřejnost s naším nejbližším kosmickým sousedem.

Celý astronomický svět – Kraví horu nevyjímaje – v březnu a dubnu 2001 překvapila obrovská sluneční skvrna AR 9393, jejíž plocha dosáhla 2400 miliontin slunečního disku. Nejen, že byla viditelná pouhým okem, ale v jejím okolí došlo k sérii explozí, během nichž se z povrchu Slunce uvolnila řada rozsáhlých oblaků nabitých částic. Tyto útvary zaplavily prostor Sluneční soustavy a několik z nich se dokonce potkalo s magnetickým polem naší planety. Volné elektrony, protony i alfa částice se pak za velkých rychlostí srážely s atomy v naší atmosféře a výsledkem byly polární záře pozorovatelné v noci z 31. března na 1. dubna 2001 i na světlé brněnské obloze.

V sobotu 27. října 2001 zavítali na hvězdárnu američtí kosmonauti Eugene Cernan a John E. Blaha doprovázení Vladimírem Remkem. První z nich pilotoval výpravu Gemini 9, poté testoval Apollo 10 těsně u Měsíce (k jeho povrchu se přiblížil na pouhých 16 kilometrů) a nakonec s Apollo 17 na Měsíci také přistál. Eugen Cernan je dokonce posledním člověkem, který navštívil našeho kosmického souseda. Projekt pilotovaných letů Apollo byl totiž poté ukončen. John E. Blaha se vydal do vesmíru hned pětkrát – jako pilot anebo velitel čtyř výprav raketoplánu a navíc strávil čtyři měsíce na palubě orbitální stanice Mir. Hořkou dohrou výjimečného setkání bylo, že Eugen Cernan spolu s Vladimírem Remkem druhý den po návštěvě Brna havarovali ve vojenském vrtulníku na cestě k jihočeskému Táboru.

Nová mise

Zdeněk Mikulášek, který stál v čele naší hvězdárny po celá devadesátá léta, odešel na začátku nového tisíciletí na Masarykovu univerzitu, kde se v roce 2012 stal jedním z mála českých profesorů astronomie. Na jeho místo tak v roce 2002 nastoupil Zdeněk Pokorný.

Diskuze, zda by se naši pracovníci měli věnovat spíše propagaci astronomie nebo odbornému výzkumu, probíhala už od počátku padesátých let. A nejen to – v permanentním sváru byli i lidé z „planetária“ s lidmi z „hvězdárny“. I když naše pozorovatelny vždy přitahovaly romantické milovníky hvězdné oblohy, velké úsilí se vkládalo do rozvoje amatérského výzkumu. Hlavním cílem návštěvníků se ale od šedesátých let stalo malé, od devadesátých let i velké planetárium. A prodávané vstupenky na počátku nového tisíciletí začaly hrát podstatnou roli také v ekonomice naší organizace. Rostly i ambice dramaturgických pracovníků tvořících čím dál tím zajímavější audiovizuální díla.

Všechna dilemata se vyřešila sama. Na počátku nového tisíciletí bylo planetárium vnímáno jako skutečné vesmírné divadlo. Výhled na reálnou hvězdnou oblohu degradovalo světelné znečištění, lidské oči nahradily digitální kamery, tištěné publikace Internet a spolkové aktivity sociální sítě. Odborné projekty se logicky přesunuly buď na univerzitní či akademickou půdu anebo se staly doménou amatérských spolků. Zdeněk Pokorný tak začal klást přirozený důraz na popularizaci vědy a kritického způsobu myšlení.

V pondělí 10. března 2003 se v našich prostorách uskutečnilo setkání kosmonautů a odborníků na kosmonautiku. Šlo nejen o vzpomínkovou akci k 25. výročí letu československého kosmonauta Vladimíra Remka, ale také o netradiční posouzení perspektiv dalších pilotovaných letů do vesmíru. Kromě oslavence dorazili Alexej Gubarev, Vitalij Sevasťjanov, Ivan Bella a Valerij Tokarev.

V úterý 6. května 2003 u nás hořelo. Pozorovatelnu pod odsuvnou střechou stylově zapálil dalekohled mířící na Slunce. Jelikož byl tehdy přístroj bez dozoru, na požár upozornil štáb televize Nova, který shodou náhod připravoval reportáž o parku Kraví hora. Ke cti jim slouží, že kameraman sice natáčel plameny šlehající z pozorovatelny, ale reportér volal o pomoc. Škody byly naštěstí minimální: pár ohořelých prken a očouzený dalekohled. Situaci totiž zachránil kýbl špinavé vody paní uklízečky.

Nakonec se celá situace pojala jako reklama na výjimečný úkaz, který měl nastat další den. Očouzený dalekohled se umyl, vyměnilo se pár prken podlahy, a protože bylo pěkné počasí, mohla se 7. května ze stejných míst sledovat temná silueta planety Merkur přecházející přes sluneční kotouč.

V ranních hodinách 31. května 2003, nastalo netradiční zatmění. Zákryt totiž probíhal už během východu Slunce (schováno bylo 85 procent disku), takže 250 pozorovatelů jej muselo vyhlížet z trávníku na východní straně naší budovy.

Koncem srpna 2003 byl Mars po patnácti letech opět ve velké opozici, během které se oranžová planeta ocitnula jen 56 milionů kilometrů daleko – nejméně za posledních 60 tisíc roků. I když rozdíl oproti jiným velkým opozicím nehrál ve výhledu prakticky žádnou roli... Úkaz byl ovšem v médiích prezentován tak, že se na Mars mělo smysl podívat pouze v jediný den – 27. srpna 2003. Výsledkem byly neuvěřitelné fronty, celkem na Kraví horu krátce před dnem „D“ dorazilo asi pět tisíc lidí. Zhruba dvě desítky z nich se dokonce před budovou shromáždily v pravé poledne, kdy byl předpovězen okamžik minimální vzdálenosti obou planet. Samozřejmě, že už 28. srpna 2003 večer naše pozorovatelny opět zely prázdnotou. Nepoučení pozorovatelé měli navíc přehnané představy o možném vzhledu planety – takže oranžový kotouček s několika světlými a tmavými skvrnkami byl pro ně velkým zklamáním... Od té doby také po internetu koluje známý hoax o „srpnovém“ přiblížení Marsu k Zemi a jeho velikosti srovnatelné s Měsícem.

Mimořádný úspěch zaznamenal pořad Kde se vzalo Brno? (scénář a režie Pavel Gabzdyl) o geologické minulosti našeho města. Jeho součástí byly nejen rekonstrukce dávné minulosti, ale i zajímavé snímky současných lokalit v Brně a jeho okolí, jak se měnily v průběhu poslední půl miliardy roků. Ihned po premiéře 3. března 2004 se velkým planetáriem „přelila“ vlna 5 437 návštěvníků.

Pořadem Kde se vzalo Brno? byl také inspirován stejnojmenný dokument, který mnohokrát vysílala kabelovka Brněnská 1 a jenž se stal v diváckém hlasování nejúspěšnějším pořadem této televize v roce 2004. Formát dokumentu odehrávajícího se v důvěrně známém českém prostředí, jsme poté mnohokrát opakovali. A jak se také ukázalo, stal se inspirací pro mnohé jiné tvůrce...

V poledne 8. června 2004 přešla Venuše přes sluneční disk. z odborného hlediska neměla událost žádný význam, ale veřejnost fascinovala její unikátnost. Naposledy proběhl v roce 1882, takže žádný z obyvatelů této planety jej určitě až do tohoto okamžiku neviděl. K úkazu byl připraven speciální pořad Černá Venuše (autoři Zdeněk Pokorný, Jiří Dušek), zprovozněny internetové stránky a vydán kompaktní disk, který byl netradičním suvenýrem i vstupenkou na další tři úkazy v letech 2012, 2117 a 2125. Díky velmi příznivému počasí se nakonec na několikahodinový přechod temné Venuše přes Slunce podívalo více než šest set návštěvníků.

V roce 2005 veřejnost velmi příznivě přijala sérii vystoupení Dobrodružná věda, která hravou formu tzv. science show představovala dva přírodovědné obory – fyziku a chemii. Představení tvořily experimenty s kratičkým vysvětlením, fyzikální část sestavil a reprodukoval Tomáš Tyc, chemickou Jan Píšala. Podobný formát vzdělávacích pořadů se stal standardem až za několik roků, takže tehdy byla všechna vystoupení beznadějně vyprodána, promítla se do speciální publikace, novinových seriálů i úvah o další podobě naší organizace.

V letech 2007 až 2009 se organizoval Fyzikální cirkus pro družstva středních a vysokých škol, které z PET lahví stavěla rakety poháněné stlačenou vodou. Hlavním úkolem bylo navrhnout takovou konstrukci, která se nejdéle udrží ve vzduchu. Rekordní raketa se vznášela nejméně padesát vteřin, během nichž se ztratila z dohledu časoměřičů nad přilehlými zahrádkami. Kromě toho se budovala zeď z cihel, autíčka poháněná pastičkou na myš anebo museli stavitelé do svých modelů integrovat kosmonauta – křepelčí vajíčko.

V září 2007 byly naše prostory poprvé nabídnuty studentům Přírodovědecké fakulty Masarykovy univerzity k uspořádání Evropské noci vědců. Následující rok se u nás odehrála Brněnská muzejní noc. Počet návštěvníků ale v tomto případě v dalších letech prudce narůstal, až v sobotu 19. května 2012 na Kraví horu dorazilo odhadem osm tisíc lidí. Situaci vymykající se kontrole pomohla řešit Policie České republiky. Evropskou noc vědců ale pořádáme dodnes – pokaždé dorazí několik tisíc vědychtivých návštěvníků. Stejné návaly se opakovaly během Festivalu vědy, na kterém se prezentují akademická, vědecká i popularizační centra ve městě Brně. Od roku 2013 jsme dokonce generálními organizátory této akce.

Restart

Po náhlém úmrtí Zdeňka Pokorného v prosinci 2007 se v červenci 2008 stal našim dalším ředitelem Jiří Dušek. V té době již bylo více než zřejmé, že se tradiční podoba hvězdárny a planetária musí změnit. Patrný byl i tlak zřizovatele na efektivitu provozu, stále vyšší očekávání návštěvníků a jejich kritický přístup k nabízené kvalitě.

Jiří Dušek zahájil restrukturalizaci, která měla naší organizaci posunout blíže k formátu science centra. Tomuto vývoji ostatně nahrála samotná astronomie, v níž se čím dál tím častěji prolínaly nejrůznější vědní obory, např. chemie, geologie, fyzika, matematika, filozofie, biologie či etika. Prvořadým úkolem všech pracovníků se tudíž stalo po „kouscích“ skládat informace z mnoha různých zdrojů a výsledky veřejnosti předkládat v ucelené, srozumitelné i atraktivní podobě. Na první místo se tak dostala pozitivní motivace, nikoli výuka nebo výzkum.

Prvořadým cílem bylo obměnit náš pracovní kolektiv, instalovat digitální planetárium a změnit budovu dispozičně nevhodnou pro další rozvoj. Cestu nám usnadnila jedinečná konstelace – snadná dostupnost audiovizuálních technologií a období masivních dotací z rozpočtu Evropské unie. V následujících pěti letech se tak podařilo do rozvoje hvězdárny a planetária investovat téměř dvě stě milionů korun, které významně změnily nejen vnější podobu naší instituce..

Celý projekt rekonstrukce naší budovy dostal krkolomný název Přírodovědné exploratorium – rekonstrukce a dostavba Hvězdárny a planetária Mikuláše Koperníka v Brně. Označení exploratorium se přitom použilo více méně z taktických důvodů – bylo nezbytné použít slovo dostatečně vědecké, ale přitom tematicky nesvazující. Později se však ukázalo, že ho nemůžeme změnit a tak zůstalo dodnes.

Základní kámen exploratoria položilo 7. října 2009 hned čtrnáct kosmonautů a jedna kosmonautka z Bulharska, České republiky, Jižní Koreje, Polska, Ruské federace, Slovenska a Spojených států amerických – konkrétně Viktor Afanasjev, Vladimir Aksjonov, Sergej Avdějev, Alexander Baladin, Ivan Bella, Roger Crouch, Jake Garn, Miroslaw Hermaszewski, Georgi Ivanov, Oleg Kotov, Vladimír Ljachkov, Richards Richard, Jerry Ross, Alexander Serebrov, Yi Soyeon. Kosmonauty a jejich manželky přivítal primátor Roman Onderka, který je osobně provázel historickými sály Nové radnice. Stihli se také setkat s veřejností, povečeřet na pozvání hejtmana Jihomoravského kraje a poslechnout si koncert Filharmonie Brno. V logisticky komplikované akci figurovalo několik desítek organizátorů, vč. městské policie zajišťující hladké průjezdy, čestné stráže na radnici, šestice autobusů a více než 850 návštěvníků.

Součástí happeningu v planetáriu bylo uzavření časové schránky, ve které jsou nejrůznější artefakty od primátora, rektorů brněnských univerzit a zástupců významných brněnských organizací. Pouzdro je umístěno v základním kameni nové budovy s latinským nápisem Quaere et invenies – Hledej a najdeš a otevřeno bude až v roce 2109.

Brno se vůbec stalo v prvním desetiletí 21. století populární destinací pro mnohé kosmonauty. Například v roce 2010 se sletěli středoevropští kosmonauti Ivan Bella, Bertalan Farkas, Georgi Ivanov, Sigmund Jähn, Vladimír Remek a Franz Viehböck.

Americký astronaut Andrew Feustel se v roce 2009 po Brně procházel téměř nepozorovaně, avšak o dva roky později – se stejným úspěchem jako velká rocková hvězda – již zaplnil sněmovní sál Nové radnice do posledního místa. Navíc sebou dovezl plyšovou postavičku krtka, která byla vyrobena právě v Brně a na palubě raketoplánu Endeavour letěla k Hubblově kosmickému dalekohledu.

Projekt přeměny naší hvězdárny podpořila řada dalších akcí. V říjnu 2009 byla na jediný večer v předsálí planetária vystavena Nobelova cena za chemii udělená Jaroslavu Heyrovskému v roce 1959 za objev polarografie. Ve stejných prostorách bylo možné zhlédnout československou státní vlajku, kterou Eugene Cernan dovezl na Měsíc a zpět, anebo vzácné meteority či tektity dovezené z celého světa.

Zásadní rekonstrukci hvězdárny i planetária navrhl tým Martina Rudiše. Jeho úkolem přitom nebylo vytvořit pouze dům se zajímavými exponáty a programy, ale také budovu demonstrující zájem o přírodu a přírodní vědy. Architekt oproti naši původní představě konzervativní dostavby foyer a kancelářských prostor navrhl radikálně odstranit nefunkční trakt, „ohlodat“ zbývající budovu až na dřeň a vše postavit znovu.

Jediným místem, kde nakonec neprobíhaly stavební aktivity, se tak stal sál velkého planetária. Výsledná architektura, její důraz na minimalismus a estetiku prostoru, pak neplánovaně udala další směr rozvoje naší organizace – stimulovala výraznou změnu dramaturgie, míru otevřenosti i způsob naší práce.

I tentokrát se ale narazilo na nečekané potíže – průtahy s vydáním územního rozhodnutí způsobené sociálně ekologickým sdružením Nesehnutí. Podané námitky ale nebyly uznány za podstatné, takže stavba mohla v červenci 2010 skutečně začít.

v návaznosti na tyto kroky proběhla v říjnu 2010 po čtyřech desetiletích změna našeho názvu. Mikuláš Koperník „zmizel“ a my se vrátili k původnímu označení Hvězdárna a planetárium Brno. Ve veřejné soutěži bylo také vybráno logo a s ním související vizuální styl. Návrh Renaty Hovorkové a Sofie Samarevy zaujal originalitou, množstvím nečekaných variací i možností implementace přímo v interiéru budovy.

Novou budovu postavila za pouhých deset měsíců společnost Skanska pod vedením stavbyvedoucího Romana Havlína. A nešlo o malé zásahy. Prostřední část s kancelářským blokem a nikdy nepoužívanou kopulí byla zbourána. V proluce se vybagrovalo podzemní patro a následně vztyčil třípodlažní blok se suterénem, přízemím a nadstavbou. Prozraďme přitom, že v původních plánech spodní část nijak nefigurovala. Když se ale rozhodlo umístit plynovou kotelnu pod podlahu vstupní haly, objevila se myšlenka na rozšíření přístupového koridoru v nový programový prostor o výměře čtyři sta metrů čtverečních. Díky velkorysému přístupu města Brna, za nemalého navýšení původního rozpočtu, se něco tak odvážného skutečně realizovat podařilo.

Na severní straně sálu velkého planetária se také objevily nové kancelářské prostory v tzv. pavlačovém uspořádání. Kvůli podzemnímu podlaží bylo vyvezeno 3 500 metrů krychlových horniny, v budově instalováno 80 kilometrů kabelů a návštěvnické prostory se zvětšily na dvojnásobek. Jedinečný plášť nové fasády ozdobily plechové kazety s 8 576 389 dírkami, které odkazují na přírodní motiv lesa, díky částečné transparentnosti mění odstíny a dodávají objektu křehkou, odlehčenou estetiku.

S průběhem stavby souviselo i stěhování nepoužívané, pětimetrové kopule. Řemeslně kvalitní výrobek bylo škoda zničit, takže jej pro svou pozorovatelnu získal jeden nadšený amatér. Přesun objemné a nerozložitelné kopule proběhl v neděli 17. dubna 2011 vrtulníkem Mi-8, který ji během několika desítek sekund uchopil do připravených lan a odnesl směrem na Vysočinu. Drobnou kuriozitou je, že tentýž vrtulník v dopoledních hodinách nad Brnem létal s křížem připomínajícím návštěvu papeže Benedikta XVI. Jako kdybychom „neutralizovali katolický náboj“ tehdy vygenerovaný nad městem…

Exploratorium přichází

Naše budova se nyní vyznačuje snadnou orientací, zřetelnou jednoduchostí, záměrnou strohostí a nabízí úžasné výhledy na Brno. V interiéru upoutává pozornost obří grafická stěna s rozměry 7 x 11 metrů, na které je reálný snímek části souhvězdí Plachty se stopami po explozích dvou supernov (před 12 tisíci a jedním milionem roků). Portrét sestavil Davide De Martin v roce 2007 na základě fotografických záběrů zhotovených v roce 1974 na Anglo-australské observatoři dalekohledem o průměru objektivu 1,2 metru. Originální verze má rozlišení 1 gigapixel a v surové podobě zabírá 3 gigabajty.

V astronomické pozorovatelně s repasovanou pojízdnou střechou jsou nyní dva dalekohledy. Původní z šedesátých let s objektivem o průměru 15 centimetrů stále slouží k prohlížení těles Sluneční soustavy. Hned vedle stojí počítačově řízený přístroj s průměrem objektivu 36 centimetrů, který je vhodný pro sledování objektů vzdálenějšího vesmíru. Rekonstrukcí prošla také sádrová kopule malého planetária, samotný projektor z roku 1958 ale zůstal na místě a dnes slouží pro živý pořad Co byste dnes večer spatřili, kdyby bylo pěkné počasí.

V novém podzemním sále exploratoria se objevila interaktivní expozice Příběh Sluneční soustavy navržená Pavlem Gabzdylem, díky které je možné – ve vzájemných souvislostech – poznat nejbližší okolí naší planety. Návštěvníci zde naleznou meteorit, který se před jedním milionem roků zřítil za polárním kruhem v oblasti dnešního Švédska, audiovizuální kouli o průměru 1,2 metru, sérii mechanických exponátů (například modely Foucaultova kyvadla, atmosféry plynné planety, vodního víru) a řadu velkoplošných ilustrací. Největší zájem ale vyvolaly váhy demonstrující tíži na různých kosmických tělesech – na planetách Sluneční soustavy, jejich měsících, na kometárnách jádrech, planetkách a dokonce fiktivním povrchu některých hvězd (autor Michal Dvorský).

Těsně před otevřením nové budovy pro veřejnost však jeden z exponátů exploratoria připravil našim pracovníkům horké chvilky. V průběhu tiskové konference, krátce po odchodu pana primátora, několik hodin před příchodem hostů a dva dny před zahájením ostrého provozu, avšak před zraky četných novinářů, se zřítila skleněná vitrína se vzácnými meteority. Naštěstí nedošlo k žádnému zranění, ale titulky a komentáře o rachotu tříštícího se skla doprovázely snad všechny články a reportáže o Hvězdárně a planetáriu Brno.

Za účasti mnoha významných hostů byla nová budova slavnostně otevřena 10. listopadu 2011. Zásadní podíl na úspěchu projektu měl primátor statutárního města Brna Roman Onderka, který celou dobu razil cestu vpřed, architekt Martin Rudiš a jeho ateliér, v němž se zformovala základní architektonická koncepce, generální ředitel společnosti Skanska Daniel Ťok, jenž se svými pracovníky proměnil sny v kvalitní realitu. Své představy a zkušenosti do realizace vložili především Jiří Dušek, Pavel Gabzdyl a Jan Píšala. Důležitou roli také sehrál Vladimír Remek, jehož charisma pomáhalo „otevírat dveře“ a udržovat pozornost veřejnosti.

Celková výše stavební investice dosáhla 92 miliónu korun, z toho 65 miliónů korun přišlo z evropských fondů a 27 miliónu z rozpočtu statutárního města Brna. Prozraďme, že původní odhad investičních nákladů z roku 2006 činil zhruba 21,6 milionu korun... Příslibem úspěchu bylo 126 tisíc návštěvníků v roce 2012, ocenění Nejlepší investice soutěže Top Invest 2011, Stavba roku České republiky 2011 a nominace na evropskou cenu za moderní architekturu Mies van der Rohe Awards 2012. Expozice Příběh Sluneční soustavy pak obdržela 1. místo v soutěži Science Approach 2012 organizované Akademií věd České republiky.

Prvním shlédnutým představením v nové budově, avšak stále ještě v původním sále velkého planetária, bylo Neuvěřitelné Brno od Pavla Gabzdyla. Díky němu se diváci opět přenesli do doby, kdy na území našeho města zuřily sopky, proháněli se obří žraloci anebo vznikalo brněnské podzemí. Pořad byl mimořádný nejen svým tématem, ale také zpracováním. Kvůli časosběrným animacím vzniklo 45 tisíc fotografických záběrů, které byly následně sestaveny do jedinečných videozáběrů. Podobným způsobem se na město Brno zřejmě do té doby nikdo „nepodíval“.

Zájem veřejnosti byl opět mimořádný – po čtyřech měsících byl v nové budově přivítán 50 000. návštěvník a 22. listopadu 2012 dokonce prošel branami Hvězdárny a planetária Brno 3 000 000. návštěvník, počítáno od otevření 16. října 1954. Nositelem tohoto pěkného pořadového čísla se stal Marek Žák ze Základní školy Zachar v Kroměříži, který spolu se svojí třídou zavítal na vzdělávací pořad Měsíc pod umělou oblohou velkého planetária.

Rozvíjely se i naše propagační aktivity – u příležitosti letního slunovratu 2012 vyrazila do brněnských ulic tramvaj v „barvách“ Hvězdárny a planetária Brno, jejíž karoserii zdobila stylizace barevného spektra nejdůležitější hvězdy ve vesmíru – Slunce.

Do rutinního provozu byla uvedena i nová odborná pozorovatelna – s dalekohledem Přírodovědecké fakulty Masarykovy univerzity o průměru objektivu 35 centimetrů se CCD kamerou a filtry uvby Strömgrenova fotometrického systému. V jeho zorném poli se začaly opět objevovat především proměnné hvězdy.

Neopakovatelným zážitkem bylo pozorování druhého přechodu planety Venuše přes sluneční disk 6. června 2012, tedy úkazu, jenž za našich životů již zcela jistě nezahlédneme. Díky mimořádně příznivému počasí se v ranních hodinách komentovaného pozorování zúčastnilo asi pět set nadšenců, včetně několika významných osobností města Brna.

V polovině roku 2012 byla zrekonstruována sedmimetrová kopule z roku 1954, tedy původní brněnská hvězdárna. Dodnes zde zůstává v provozu přístroj z roku 1963, který ale doplnil nový dalekohled pro sledování Slunce a slunečních protuberancí. Během slavnostního aktu 2. října 2012 byla odhalena pamětní deska s latinským nápisem Hac via itur astra – Tudy se kráčí ke hvězdám připomínající čtyři otce zakladatele: Oto Obůrku, Aloise Peřinu, Karla Raušala a Františka Šotolu.

První den roku 2013 chybělo málo k tomu, aby se nové exploratorium díky prasklé zavlažovací trubce proměnilo v další brněnský bazén. Totéž, tentokráte po přívalovém dešti, se zopakovalo 31. července 2014. Škody naštěstí byly v obou případech minimální a my tak začali spolupracovat s brněnskými hasiči na jiných, méně destruktivních projektech.

Digitárium

I přes všechny tyto proměny zůstal středobodem veškerých aktivit sál velkého planetária. s ohledem na rozvoj audiovizuální techniky a také změny ve způsobech přírodovědného vzdělávání však bylo čím dál tím zřetelnější, že stávající projektor Spacemaster od společnosti Carl Zeiss Jena odchází do technologického důchodu. Logickým cílem tedy bylo pro Brno pořídit nový projekční systém – digitální planetárium. Tedy nástroj, který neposlouží pouze k zobrazování vesmírných objektů, ale který diváky zavede na stěží dostupná místa anebo na místa, jež existují pouze v naší fantazii.

Financování ambiciózního projektu potvrdilo Ministerstvo školství, mládeže a tělovýchovy na sklonku roku 2011. V únoru 2012 do Brna dorazila trojice středoevropských kosmonautů – Sigmund Jähn, Vladimír Remek a Miroslaw Hermaszewski, která spustila symbolické odpočítávání startu digitalizace. Heliem plněné balonky se vzkazy o novém planetáriu, které tehdy houfně vypouštěli naši hosté, nakonec doletěly až do Chorvatska či Srbska.

V dalších týdnech i měsících bylo nezbytné vyřešit komplikovanou administrativu spojenou s čerpáním evropské dotace (velký dík patří Petru Halámkovi) i následným mezinárodním výběrovým řízením. Nakonec vyhrálo mezinárodní konsorcium Nowatron Elektronik a RSA Cosmos.

Poslední představení v sále velkého planetária s původním projektorem Spacemaster proběhlo v sobotu 30. března 2013. Na programu byl restaurovaný pořad Zrozeni v chladu a ohni, který měl premiéru v říjnu 1991. Hned další den byl původní systém jednou provždy vyřazen z provozu – charakteristická „činka“ putovala do skladu a projekční plocha do sběrných surovin.

Zeissovo analogové planetárium Spacemaster bylo během dvou desetiletí v provozu zhruba 15 tisíc hodin. Naši pracovníci pro něj vytvořili 86 originálních představení, které celkem navštívilo 1 250 000 diváků. Například Výprava na Měsíc pro první stupeň základních škol (autoři Zdeněk Pokorný, Miloslav Zejda) se dočkala 1 103 repríz pro 134 290 diváků, starším ročníkům určené Vesmírné divadlo (Jaroslav Luner, Jitka Petrželová, Miloslav Zejda) zhlédlo na 891 projekcích 107 678 žáků.

Harmonogram instalace digitálního planetária byl více než napjatý a v klíčových okamžicích rozpočítaný na pouhé hodiny. Vše se muselo stihnout za sedm měsíců, uprostřed již zrekonstruované budovy, jejíž zbývající část zůstala v provozu, navíc v součinnosti řady českých i zahraničních subdodavatelů. Opět se přitom postupovalo podle minimalistického návrhu architekta Martina Rudiše.

Ihned po odstrojení původního sálu vznikalo nové hlediště se 189 místy k sezení, které má oproti původnímu sklon téměř 10 stupňů. V červenci a srpnu 2013 britští pracovníci americké společnosti Spitz montovali novou projekční plochu NanoSeam, která má podobu bílé polokoule o průměru 16,76 metru.

Během projekce nejsou na nové ploše patrné „švy“, takže obraz diváky překvapuje realistickou podobou, hloubkou ostrosti a dokonce iluzí třetího rozměru. I přes své rozměry má NanoSeam celkovou hmotnost pouze čtyři tuny, takže je zavěšena na šestnácti profilech instalovaných v betonovém věnci obvodové zdi. Návštěvníci tudíž mají pocit, jakoby se nad nimi vznášela. Kvůli nezbytnému akustickému útlumu je perforována 48 miliony milimetrových dírek, proto se při vhodném nasvětlení jeví poloprůhledná.

Bílá korekční barva ještě nezaschnula a od počátku září 2013 japonský technik ze společnosti GOTO a francouzští inženýři ze společnosti RSA Cosmos instalovali hybridní sestavu, která kombinuje digitální a analogovou projekci. V obou případech se jedná o nejlepší zařízení tohoto druhu na světě. A aby došlo k jednoznačnému odlišení od původního planetária, začal se nově vybavovaný sál označovat jako digitárium.

Obraz digitária nyní vytvářejí dva speciální datové projektory, které dohromady poskytují rozlišení 13,17 milionu pixelů (tj. sedm televizních obrazovek v HD rozlišení) s frekvencí až 60 snímků za sekundu. Typ takové projekce se označuje jako full-dome (česky celooblohová). Systém pracuje buď s hotovými videopořady ve speciálním formátu anebo v reálném čase vykresluje model vesmírného prostoru. Ten generuje speciální software SkyExplorer, jenž zvládne nejen pohled ze Země, ale z kteréhokoliv místa známého vesmíru. A to včetně těles Sluneční soustavy, komet, planetek, mlhovin, hvězdokup i celé naší Galaxie. Také umožňuje plynulou změnu měřítka – od největších struktur ve vesmíru (10^28 metru) po molekuly (10-18 metru). s pomocí velkého výpočetního výkonu řady grafických stanic pak diváci putují nejen „nadsvětelnými rychlostmi“, ale také v rozmezí mnoha desítek milionů roků do minulosti či budoucnosti.

Analogový projektor Chronos II nabízí model hvězdné oblohy očima pozemského pozorovatele. Zařízení je osazeno 32 skleněnými šablonami s obrazy hvězd doplněnými LED osvětlením, takže vykresluje 8 500 hvězd jasnějších 6,5 magnitudy celého severního i jižního nebe. Dvacet jedna nejnápadnějších stálic se promítá individuálními projektory s barevnými odstíny a také simulací vlivu neklidné zemské atmosféry. Samozřejmostí je 36 objektů vzdáleného vesmíru, pás Mléčné dráhy a také všechny bez dalekohledu viditelné objekty Sluneční soustavy. Je-li potřeba dokreslit například trajektorie planet, obrazce souhvězdí a mnohé jiné světelné jevy, přidají se na „pomoc“ právě datové projektory (odtud název hybridní sestava).

v úplném závěru společnost Kinoexport v sále instalovala na míru připravené sedačky. Paralelně vznikl klimatizovaný prostor pro všechny počítače a produkční studio, ve kterém je nyní možné představení testovat bez ohledu na provoz v hlavním sále. Zkušební provoz nakonec probíhal pouhých 48 hodin před příchodem prvních návštěvníků.

Digitárium bylo otevřeno ve čtvrtek 29. října 2013 za účasti řady výjimečných hostů. Jana Bohuňovská (náměstkyně primátora), Mikuláš Bek (rektor Masarykovy univerzity), Benjamin Cabut (majitel společnosti RSA Cosmos), Nobutaka Goto (majitel společnosti GOTO), Stanislav Michalík (předseda komise pro kulturu rady města Brna), Vladimír Plašil (předseda představenstva společnosti Alta), Andrej J. Šaraškin (generální konzul Ruské federace v Brně) a mnozí další byli svědky významného předělu v dějinách naší organizace.

Klíčovou roli během instalace sehráli nači pracovníci, zejména Jiří Dušek, Pavel Gabzdyl, Tomáš Hladík, Jan Píšala a Jiří Severin. Projekt by ale nedopadl dobře bez vnější pomoci – velký dík patří Romanu Onderkovi, primátorovi statutárního města Brna, Petru Valehrachovi ze společnosti Nowatron Elektronik, týmu Radka Řeřichy z magistrátu města Brna a v neposlední řadě Jiřímu Olivovi, členovi rady města Brna. Celková výše investice dosáhla přibližně 56 miliónů korun, z toho 50 milionů poskytlo Ministerstvo školství, mládeže a tělovýchovy.

Prvními veřejnými návštěvníky byli v sobotu 2. listopadu 2013 v deset hodin dopoledne děti z dětských domovů a krizových center jižní Moravy. Prvním představením a současně prvním autorským představením byl Neuvěřitelný vesmír od Pavla Gabzdyla a Jana Píšaly. Nejen, že demonstrovalo úžasné schopnosti nového projekčního systému, ale také zavedlo diváky na podivuhodná místa… Například mezi družice na oběžné dráze planety Země, k planetě Saturn, mlhovině Helix a dokonce vně naší Galaxie.

V následujících měsících byly v digitáriu uvedeny další pořady – ať už z vlastní produkce anebo na základě zakoupených licencí. Součástí všech představení samozřejmě zůstal živý výklad o nejnápadnějších planetách, hvězdách i souhvězdích. Pro žáky základních i středních škol byly připraveny pracovní listy, pro pedagogy metodické materiály a pro nejvážnější zájemce o poznání vesmíru také Internetový kurz základů astronomie. Jenom do tohoto e-learningového cyklu se registrovalo téměř čtyři tisíce zájemců, kteří dosud odpověděli na více než padesát tisíc otázek.

Zájem veřejnosti o nové projekce byl od počátku neuvěřitelný. Několik prvních týdnů byla všechna představení beznadějně vyprodána, desetitisící návštěvník byl přivítán již po šestnácti dnech, v září 2014 prošel dveřmi digitária dokonce stotisící návštěvník!

Jedinečné prostory Hvězdárny a planetária Brno navíc začaly sloužit k prezentaci akademických a univerzitních pracovišť či velkých vědeckých projektů realizovaných na území Jihomoravského kraje. Příležitost využili například zástupci Středoevropského technologického institutu CEITEC, Akademie věd České republiky a Jihomoravského inovačního centra. Na klavír zde zahrál ředitel České filharmonie David Mareček, vystoupilo tu v režii Vladimíra Morávka divadlo Husa na provázku. Všechny aktivity podpořila spolupráce s časopisem National Geographic Česko, Dopravním podnikem města Brna nebo s Hokejovým klubem Kometa Brno.

Navíc se Hvězdárna a planetárium Brno stala zakládajícím členem České asociace science center, která cíleně vytváří pozitivní image science center, neformálního vzdělávání a komunikace vědy u české veřejnosti. Patříme tak do „exkluzivního klubu“, kde nejdeme podobná moderní centra z Brna, Hradce Králové, Liberce, Plzně, Olomouce a Ostravy.

Pouhé intermezzo

Obrovskou proměnu malé hvězdárny, která na Kraví hoře vznikla krátce po druhé světové válce, dokumentuje pohled do výročních zpráv. V roce 1954 hvězdárna hospodařila s částkou 35 tisíc korun (zhruba 600 tisíc korun v dnešních cenách). Když se v srpnu 1958 otevřelo malé planetárium, bylo k dispozici 240 tisíc korun (tj. 3,4 milionu), v době velkého planetária 3 miliony (tj. 7 milionů) a dnes spotřebujeme zhruba 16 milionů korun.

Průměrná cena vstupenky byla až do konce osmdesátých let kolem jedné koruny (zhruba 17 korun v dnešních cenách). Teprve od devadesátých let se začala zvyšovat – v roce 1993 to bylo 9 korun, v roce 2000 již 19 korun a v roce 2014 dosáhla 90 korun. Před šedesáti roky neměla malá hvězdárna ani tři zaměstnance, v roce 1960 její chod zajišťovalo devět pracovníků, od sedmdesátých let až dodnes se počet ustálil na dvou desítkách.

V roce 1954 činil průměrný náklad na jednoho návštěvníka 1 korunu a 30 haléřů (dnešních 22 Kč), po šedesáti letech jde o částku zhruba 100 korun. V roce 1954 na Kraví horu přišlo 10 698 návštěvníků, s novou budovou a novým digitáriem se v roce šedesátých narozenin hvězdárny pravděpodobně dostaneme k hranici 150 tisíc diváků.

Ale nejde jen o statistiku. Architektonické řešení naší současné budovy i celého audiovizuálního systému je přirozeným vzorem pro podobné projekty připravované nejen v České republice. Generální dodavatel technologie digitária nás dokonce považuje za svoji celosvětovou referenční instalaci. s ohledem na reakce zástupu zahraničních hostů je přitom zřejmé, že se naše organizace zařadila mezi nejatraktivnější instituce svého druhu ve světě. Spolu s nemnoha podobnými projekty tak přepisujeme nejen podobu neformálního přírodovědného vzdělávání v České republice, ale také způsob medializace vědy a komunikace s veřejností.

Stejně tak jako před šedesáti, padesáti, čtyřiceti, třiceti, dvaceti i deseti roky.

A co by tomu řekli zakladatelé? Jak by se dívali na všechny proměny? Komentovali by je nějak?

Těžko říci.

Doufejme ale, že by byli spokojeni.

Základní podklady k textové části poskytl archiv Hvězdárny a planetária Brno, především pak výroční zprávy a bulletin Zprávy Lidové hvězdárny v Brně vydávaný v letech 1954 až 1982. Cennými vzpomínkami a poznámkami přispěli Bartosz Dabrowski, Radek Dřevěný, Čestmír Greger, Jiří Grygar, Ludmila Obůrková-Fišerová, Karel Jehlička, Ivo Míček, Zdeněk Mikulášek, Zdeněk Okáč, Karel Pavlů, Jitka Petrželová, Jan Sitar a Miroslav Šulc. Dále spolupracovali Jana Britzmannová, Michal Dvorský, Pavel Gabzdyl, Tomáš Chaloupka, Pavel Karas, Marek Kolasa, Zuzana Kuljovská, Jan Píšala.

Ozvěny budoucnosti

Vydala Hvězdárna a planetárium Brno, příspěvková organizace v říjnu 2014.

Text a sazba Jiří Dušek, obálka Pavel Gabzdyl

Hvězdárna a planetárium Brno je příspěvkovou organizací statutárního města Brna.